Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 26.09.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №VOZ0GK00001613, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 42500,00 доларів США на термін до 23.09.2027 року та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядок, встановлених кредитним договором. Вказує, що відповідачем неналежно виконувалися обов`язки щодо погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим банк звернувся до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. В подальшому, виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області №221 від 23.01.2019 року запропоновано в рахунок погашення заборгованості у сумі 55961,03 доларів США за кредитним договором звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Тобто, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі, а саме: за період з з 26.09.2007 року по 07.12.2018 року. Зазначає, що винесення виконавчого напису не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованість після винесення виконавчого напису 23.01.2019 року за період з 25.11.2019 року по 14.02.2022 року у розмірі - 2715,83 доларів США. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2022 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання проведено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Так, ухвала суду про відкриття провадження у справі з доданою позовною заявою та з додатками була отримана відповідачем 16.12.2022 року, про що свідчить повідомлення Укрпошти про вручення поштового рекомендованого відправлення. При цьому, відзив на позов відповідачем у визначений в ухвалі суду термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що 26.09.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №VOZ0GK00001613, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 42500,00 доларів США на термін до 23.09.2027 року та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядок, встановлених кредитним договором (а.с. 14-16). Як слідує із матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, натомість останній несвоєчасно здійснював погашення заборгованості, внаслідок чого утворилась заборгованість. Також судом встановлено, що за заявою АТ КБ «Приватбанк» 23.01.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 221, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , передане в іпотеку акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», яке є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу задовольнила вимоги АТ КБ "Приватбанк" шляхом перерахування останньому коштів у розмірі: заборгованість за кредитом - 24881,45 доларів США, заборгованість за відсотками - 11478,84 доларів США, комісія - 3430,00 доларів США, пеня - 16170,74 доларів США, що всього становить 55961,03 доларів США, що за курсом НБУ на 07.12.2018 року становить 1560169,40 грн. Строк, за який відбулося стягнення за виконавчим написом становив одинадцять років два місяці одинадцять днів, а саме з 26.09.2007 року по 07.12.2018 року (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних аж до повного виконанню грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припинив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3% річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку міститься посилання у позовній заяві, зроблено висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому, на думку суду, позивач має право на стягнення 3% річних за період з 25.01.2019 року по 14.09.2022 року. Згідно представленого розрахунку розмір 3% річних за період з 25.01.2019 року по 14.09.2022 року становить 2715,83 доларів США (а.с. 6). Щодо стягнення 3% річних у іноземній валюті, то суд зазначає наступне. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України). Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому суд дійшов висновку, що оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань, а відтак визначення 3 % річних у доларах США не суперечить чинному законодавству. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 522/11047/17-ц (провадження № 61-4053св20). Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 3 % річних від простроченої суми в розмірі 2715,83 доларів США, що за курсом НБУ від 14.09.2022 року становить 99290,74 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2481,00 грн.

Outcome: approved