Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, виділ частки в натурі із майна, що є спільною сумісною власністю, зазначивши в позовній заяві, що [INFO] помер батько позивача, [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований в с.Чуків Немирівського району Вінницької області. 10 вересня 2014 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Чуківської сільської ради Немирівського району Вінницької області Грига Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №28. Спадкоємцем за заповітом на майно після смерті [PERSON] є позивач, [PERSON] , інших спадкоємців не має. Позивач прийняла спадщину, подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. 18.11.2022 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Науменко В.В. були видані Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1533 га кадастровий номер 0523088800:04:001:0631 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с.Чуків Вінницького району Вінницької області; земельну ділянку площею 0,2079 га , кадастровий номер 05230888:04:001:0645 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с.Чуків Вінницького району Вінницької області; земельну ділянку площею 2,8442 га кадастровий номер 0523088800:02:001:0119, яка розташована на території Чуківської сільської ради Вінницького (Немирівського) району Вінницької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На даний час в позивача виникла необхідність одержати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,25 га. кадастровий номер 0523088800:04:001:0629 призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, 30.11.2022 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Науменко В.В. було винесено Постанову №115/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії , видачі свідоцтва про право на спадщину на частину даної земельної ділянки. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки є те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вид спільної власності зазначений як спільна сумісна власність, а розмір частки 1/1, а тому неможливо встановити частку померлого [PERSON] у праві спільної власності, на яку має бути видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Крім того, [PERSON] є власником частини земеленої ділянки площею 0,25 га кадастровий номер 0523088800:04:001:0629 призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою [ADDRESS] . Дана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності, співвласниками якої є її мати [PERSON] та її покійний батько [PERSON] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 227676866. Оскільки [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] про що свідчить Свідоцтво про право власності на житловий будинок видане 06.12.2002 року на підставі рішення виконкому Чуківської сільської ради та успадкувала після смерті батька 1/3 частину вище вказаного житлового будинку, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2022 року зареєстроване в реєстрі за №647, серія та номер НСЕ 879791, а тому з метою реалізації своїх прав на майно у неї виникла необхідність виділити свою частину земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності. Однак, у зв`язку з тим, що один із співвласників земельної ділянки 0,25 га кадастровий номер 0523088800:04:001:0629 призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою [ADDRESS] помер, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не подала, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 26.12.2022 року. Заяви, клопотання позивача, відповідача Заяв і клопотань від позивача та відповідача по справі не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 26.12.2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання по справі. Від позивача 16.01.2023 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Від відповідача 16.01.2023 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Як вбачається із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 25.10.2003 року [PERSON] та [PERSON] одружилися, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 6. Прізвище після одруження чоловіка: « [PERSON] », дружини: « [PERSON] » (а.с.12) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] . ЇЇ батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13) [INFO] [PERSON] помер в м. Немирів, Вінницького району Вінницької області, у віці 76 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.14) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка, кадастровий номер 0523088800:04:001:0629, площею 0.25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.15) Відповідно до заповіту від 10 вересня 2014 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Чуківської сільської ради Немирівського району Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за № 28, [PERSON] все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів [PERSON] (а.с.16). 30.11.2022 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Науменко В.В. винесено постанову [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки загальною площею 0.2500 га (кадастровий номер 0523088800:04:001:0629), у зв`язку із тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вид спільної власності зазначений як спільна сумісна власність, а розмір части 1/1, а тому неможливо встановити частку померлого гр. [PERSON] у праві спільної власності, на яку має бути видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.18) Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, що видане 6 грудня 2002 року виконавчим комітетом Чуківської сільської ради, житловий будинок який розташований по [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності (а.с.18) Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.11.2022 року, та зареєстровано в реєстрі за № 647, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 1/3 (одну третю) частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-25). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.11.2022 року, та зареєстровано в реєстрі за № 650, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 0,1533 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.26-27). Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно доч.1.ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; б) самостійно господарювати на землі; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Відповідно до ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно ч.4ст.120ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідноч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з правом володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 153 ЗК України закріплена гарантія права власника земельної ділянки, який не може бути позбавлений права власності, крім випадків, передбачених Земельним Кодексом України та іншими законами. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Як зазначено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - постанова ПВСУ №7), у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними; частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду; для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Висновки суду Враховуючи вище викладене, позов підлягає задоволенню, так як він не суперечить вимогам закону, підтверджується матеріалами справи та визнаний відповідачем. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем [PERSON] . На підставі вище викладеного,

Outcome: approved