Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

09.05.2022 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з вищезазначеним позовом, у якому просила наступне: - визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку від 24.05.2005 серії ЯА №400286, виданий на ім`я [PERSON] ; - визнати недійсним договір дарування від 23.07.2004 між [PERSON] та [PERSON] , в частині дарування земельної ділянки площею 0,0741 га за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилалась на наступні обставини. [PERSON] у 2019 році набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 та, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва. У 2021 році в ході розгляду цивільної справи №285/4907/21 (за позовом [PERSON] до [PERSON] ) з матеріалів справи [PERSON] дізналась про те, що [PERSON] отримала відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про право власності на земельні ділянки згідно державного акту від 24.05.2005 серії ЯА №400286. Причиною відмови став повний перетин (100%) земельних ділянок згідно даного державного акту (кадастровий номер 1811000000:00:011:0016, площа 0,0098 га та кадастровий номер 1811000000:00:011:0017, площа 0,0646 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) із земельною ділянкою з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, яка перебуває у власності [PERSON] . У цивільній справі №285/4907/21, що перебуває у провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду, [PERSON] оспорює набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, з огляду на те, що останньою набуто право власності на земельну ділянку, яка повністю перетинається з ділянками, які перебувають у приватній власності [PERSON] згідно державного акту від 24.05.2005 серія ЯА №400286. З відповіді Новоград-Волинської міської ради від 27.02.2022 за № 9/12 вбачається, що передача у власність земельних ділянок за адресою по [ADDRESS] , на користь [PERSON] органом місцевого самоврядування не дійснювалась, інші відомості згідно запиту у міської ради відсутні. На думку позивача, це свідчить, що [PERSON] не могла відчужити земельну ділянку, яка їй не належить, а тому договір в частині дарування земельної ділянки площею 0,0741 га підлягає визнанню недійсним. Крім того, площа в оспорюваному договорі дарування земельної ділянки (0,0741 га) і державному акті (0,0744 га) не співпадає. На думку позивача, це свідчить про те, що державний акт видано на земельні ділянки, які не були відчужені згідно спірного договору та не набувались [PERSON] у власність у встановленому законом порядку. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представником подано заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, просить задовольнити. 17.06.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 12.07.2022 року на адресу суду від представника позивача - [PERSON] надійшла відповідь на відзив. 20.07.2022 року представник відповідача - [PERSON] подав заперечення, де просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необгрунтованістю. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Посилався на те, що будь-які права позивача відповідачами не порушено. Підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину відсутні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Будь-яких заяв до суду не подала. Оцінивши обставини справи, на які посилались сторони, дослідиши подані ними докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інщих правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Предметом спору в даній справі є дійсність укладеного між відповідачами правочину (вищезазначеного договору дарування від 23.07.2004) та виданого на підставі цього правочину державного акту на право власності на земельну ділянку (від 24.05.2005 серія ЯА №400286). Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що 23.07.2004 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0741 га, за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко В.П. та зареєстровано в реєстрі за №1594. За умовами договору [PERSON] набула право власності на зазначене нерухоме майно. (а.с. 8) На підставі зазначеного договору 24.05.2005 видано державний акт серії ЯА №400286 про право власності [PERSON] на земельні діляки з кадастровими номерами: 1811000000:00:011:0016 та 1811000000:00:011:0017, загальною площею 0,0744 га, за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 9) Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набудеться на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Відповідачами дотримано вимоги закону щодо форми правочину під час укладання оспорюваного договору дарування від 23.07.2004 року. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Сторооною позивача суду не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, з яких можна було б зробити висновок про порушення її прав оспорюваним правочином та правовстановлюючим документом (державним актом). Належні докази існування підстав для визнання правочину недійсним у справі також відсутні. З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у 2019 році в порядку, визначеному ст. ст. 118, 122 Земельного Кодексу України, на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №652 від 28.02.2019, набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 та, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва. Дана обставина підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Таким чином, позивач набула право власності на вищезазначену земельну ділянку значно пізніше дати укладання оспорюваного правочину. Отже, в момент укладання відповідачами договору дарування від 23.07.2004 року не могли бути порушені права позивача на майно, яке вона набула у 2019 році. Посилання позивача на повідомлення Новоград-Волинської міської ради, викладене у листі від 27.02.2022, як на доказ відсутності у [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , суд визнає необгрунтованими, з огляду на наступне. Дійсно, лист Новоград-Волинської міської ради від 27.02.2022 року №09/12 мітить відповідь на запит [PERSON] та інформацію про те, що "згідно рішень міської ради земельна ділянка на [ADDRESS] гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на протязі 1993-2022 років у власність не передавалась". (а.с. 7) Разом з тим, пункт 3 оспорюваного договору дарування містить інформацію, що земельна ділянка, яка відчужується, належить дарувальнику на підставі Державногоо акту на право власності серії ЖТ №169076, виданого 19.07.2004 на підставі Договору дарування від 10.07.2003, реєстраційний №1180 (а.с. 8). Таким чином, факт відсутності рішень органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] не суперечить факту набуття нею права власності з іншшої правової підстави, а саме - за Договором дарування №1180 від 10.07.2003. Позивачем не надано доказів встановлення недійсності зазначеного договору в судовому порядку. Вимог щодо визнання його недійсним у даній справі також не заявлено. Згідно частин 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Зі змісту ч. 1 ст. 155 ЗК України вбачається, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Посилання позивача на розбіжність у розмірі площі земельної ділянки, яка зазначена в оспорюваному договорі (0,0741 га) та державному акті (0,0744 га), на думку суду, не свідчить про протиправність такого акту. Предметом спору в даній справі є правовідносини, що виникли внаслідок укладення договору дарування від 23.07.2004 між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , у частині переходу права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . При цьому, сама земельна ділянка, як матеріальний об`єкт, не є предметом спору в даній справі, оскільки будь-яких вимог щодо неї позивачем не заявлено. Таким чином, питання дійсної площі земельної ділянки виходить за межі предмету доказування в даній справі. Отже, суд не повинен з`ясовувати це питання. Разом з тим, суд звертає увагу на той факт, що площа земельної ділянки не є абсолютним критерієм для її ідентифікації. Основними фізичними ознаками, що дозволяють визначити земельну ділянку, як об`єкт права власності, є ті, що характеризують місце її знаходження, а саме - межі з певними координатами. Загальновідомим є факт, що площа будь-якої земельної ділянки визначається не лише геометричною конфігурацією її меж. На результат вимірів також впливає рельєф місцевості, який з часом може змінюватись, як внаслідок діяльності людей, так і внаслідок природніх процесів. Усунення розбіжності в розмірі площі земельної ділянки, зазначеному в оскаржуваному договорі дарування від 23.07.2004 та державному акті від 24.05.2005 можливо виключно за результатом дослідження технічної документації із землеустрою, що була використана для їх оформлення. Враховуючи предмет спору та надані сторонами докази, суд позбавлений можливості дати правову оцінку факту очевидної розбіжності в розмірі площі земельної ділянки. Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження факту порушення її прав внаслідок існування розбіжності у визначенні площі земельної ділянки, набутої відповідачем [PERSON] . Таким чином, будь-яких правових наслідків для позивача виявлена розбіжність не створює. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору згідно п. 10 ст. 5 Закоону України "Про судовий збір", такі судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed