Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідач представник Державної казначейської служби України (І.Богдан) позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, надала відзив на позовну заяву. Згідно доводів відзиву, представник відповідача зазначив, що: Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у даній справі, належним відповідачем вважає Київську обласну прокуратуру, як орган, діями/бездіяльністю якого, на думку позивача, було йому завдано моральної та матеріальної шкоди; кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, у зв`язку із чим, у таких випадках резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання; вимоги позивача про відшкодування недоотриманої заробітної плати не підлягають задоволенню оскільки жодних постанов щодо відсторонення [PERSON] від посади під час проведення досудового розслідування посадовими особами Київської обласної прокуратури не виносилось, отже у позивача відсутнє право на відшкодування втраченого заробітку на підставі Закону про порядок відшкодування шкоди; вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу є безпідставними, оскільки витрати, понесені [PERSON] на оплату правової допомоги не можна вважати матеріальною шкодою у вигляді ані реальних збитків, ані упущеної вигоди, крім того, витрати на правову допомогу та витрати на проїзд до органу досудового розслідування та суду несе саме підозрюваний, обвинувачений і вони в силу ст. 8 КПК України не можуть бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства; вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки позивачем не був обґрунтований розрахунок моральної шкоди, яку він просить стягнути, вважає, що його розрахунок був позивачем зроблений невірно, оскільки помноження розміру відшкодування на 2 (застосування коефіцієнтів) не передбачено жодним нормативно-правовим актом, отже, розмір моральної шкоди, вказаний позивачем не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, є необґрунтовано завищеним. Відповідач \~представник Міністерства внутрішніх справ України (Т.Ю. Отрода) позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, надав відзив на позовну заяву. Згідно доводів відзиву, представник відповідача зазначив, що: МВС є неналежним відповідачем у даній справі, вважає, що належним відповідачем є податкова міліція, яка спочатку входила до системи податкових органів, згодом до системи органів доходів і зборів, а нині до Державної фіскальної служби України; органи МВС не порушували прав позивача, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення матеріальної та моральної шкоди з МВС. В ході\~досудового розгляду\~справи представником Міністерства внутрішніх справ України (Т.Ю. Отрода) було заявлено клопотання про заміну відповідача - МВС на належного у справі на Державну фіскальну службу України. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 07.06.2022р. у задоволенні клопотання відповідача -МВС України про заміну у справі МВС України, як неналежного відповідача, - на належного Державну фіскальну службу України було відмовлено. Відповідач \~представник Міністерства фінансів України (О.Філь) позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, надала відзив на позовну заяву. Згідно доводів відзиву, представник відповідача зазначив, що: питання про відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійснені ними своїх повноважень покладається на державу , а не на відповідні органи державної влади, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України; крім того, у відзиві містяться і заперечення щодо територіальної юрисдикції (підсудності) даної категорії справи, оскільки згідно законодавства, у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, передбаченої в п.п. 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, громадянин протягом 6 місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглянув справу по першій інстанції. Отже Ренійський районний суд Одеської області не є судом, який визначено Законом для вирішення питання відшкодування [PERSON] відповідної шкоди. Відповідач \~представник Київської обласної прокуратури (І.Бондаренко) позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, надав відзив на позовну заяву. Згідно доводів відзиву, представник відповідача зазначив, що: сам факт виправдання особи не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду реально завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, представник відповідача вважає, що відповідальність за завдану моральну шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є сама шкода, протиправна поведінка заподіювача та причинний зв`язок між шкодою та такою протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду; обставини та факти не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування [PERSON] моральної шкоди у розмірі 1632000 грн., розмір якої є необґрунтований та не підтверджується належними і допустимими доказами, а таке стягнення на користь позивача призведе до безпідставного завдання збитків Державному бюджету України; вимоги про стягнення на користь позивача витрат у зв`язку із наданням йому правової допомоги та інших витрат у кримінальному провадженні не підлягають задоволенню також, оскільки вони є передчасними, суперечать вимогам ст. 12 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» п.п. 1 п. 11, п. 12 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». \~ \~ \~ \~Позивач на задоволенні позову наполягав, просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія пенсійного посвідчення, оформленого на ім`я [PERSON] ; копія висновку ЛКК при Ренійській ЦРЛ від 22.12.2014р.; копія висновку ЛКК при Ренійській ЦРЛ від 10.03.2015р.; копія довідки лікаря Ренійської ЦРЛ від 16.03.2015р.; копія довідки лікаря Ренійської ЦРЛ від 21.01.2015р.; копія довідки лікаря Ренійської ЦРЛ від 18.09.2013р.; копія епікризу історії хвороби №8320/985 від 06.08.2015р.; копія довідки лікаря Ренійської ЦРЛ від 28.07.2015р.; копія довідки лікаря Ренійської ЦРЛ від 01.07.2015р.; копія довідки лікаря Ренійської ЦРЛ від 05.08.2015р.; копія висновку ЛКК при Ренійській ЦРЛ від 19.01.2016р.; копія обвинувального висновку в кримінальній справі №30-2417 за обвинуваченням у т.ч. [PERSON] за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України; копія постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.12.2014р.; копія постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2015р.; копія постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2015р.; копія постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.08.2015р.; копія довідки про звільнення [PERSON] на підписку про невиїзд від 14.08.2015р.; копія вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.08.2015р.; копія супровідного листа Апеляційного суду Київської області від 26.07.2012р.; копія вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.12.2020р.; копія договору про надання юридичної (правової) допомоги від 10.01.2011р.; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] від 16.10.2009р.; копія ордера від 10.01.2011р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката [PERSON] на суму 12000 грн. від 10.01.2011р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката [PERSON] на суму 12000 грн. від 11.01.2012р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката [PERSON] на суму 12000 грн. від 09.01.2013р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 08.01.2014р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 18.01.2015р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 09.01.2016р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 10.01.2017р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 11.01.2017р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 12.01.2019р.; копія типової форми № N КО-1 адвоката Власенко В.М. на суму 12000 грн. від 10.01.2020р.; копія квитку № 6617545 від 01.02.2017р.; копії проїзних квитків ( а.с. 113-129); копія квитанції Київського слідчого ізолятора; копія постанови про обрання запобіжного заходу підписки про невиїзд від 21.08.2009р.; копія підписки про невиїзд від 21.08.2009р.; витяги з ЄДРПОУ (а.с. 195-197). Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом та просив стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, 258\~000 грн. 00 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, - 1\~632 000 грн. 00 коп. Як виходить з доводів позивача, викладених ним у позові, 15.01.2009р. Прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства прокуратури Київської області Каденко Д.О. були розглянуті матеріали податкової міліції ДПС у Київській області та винесено постанову про порушення кримінальної справи і об`єднання в одну кримінальну справу № 30-1973. Даною постановою прокурор постановив порушити кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які вчинили замах на розкрадання бюджетних коштів в особливо великих розмірах за попередньою змовою зі службовими особами ТОВ «ТФ Ювант і К», ТОВ «Глобалтрейд Україна», ТОВ «Компанія «Євроінвест-Консалт», шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочину передбаченого ч.5 .27, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 191 КК України. Після чого справу прийняв до свого провадження старший слідчий Управління податкової міліції ДПА в Київській області Макарчук В.П., який крім обвинувачення за вищевказаними статтями кримінального кодексу, виніс обвинувачення ще й за ч. 1 ст. 366 КК України. Дана постанова була вручена [PERSON] 21.08.2009р., тоді ж йому були роз`яснені права на захист, винесено постанову про його притягнення як обвинуваченого, пред`явлено саме обвинувачення. 21.08.09 року [PERSON] обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд та накладено арешт на майно. За наслідками розслідування слідчими органами податкової міліції Київської області 12 січня 2010 року було складено обвинувальний висновок та затверджено його заступником прокурора Київської області. В основу обвинувачення слідчими органами податкової служби та прокуратурою Київської області було покладено те, що у період з березня по червень 2007р. засновник ЗАТ «АКВА» [PERSON] за попередньою змовою з директором ТОВ «Компанія «Євроінвест-Консалт» [PERSON] , директором ТОВ «Глобалтрейд Україна Лтд» [PERSON] , директором ТОВ «ТФ « Ювант і К» [PERSON] і наступним директором ТОВ «ТФ «Ювант» і К» [PERSON] , спільно з головою наглядової ради ЗАТ «АКВА» Попом В.М. та головою правління ЗАТ «АКВА» Шевченком М.І., розробили злочинну схему відшкодування податку на додану вартість з державного бюджету України на поточні рахунки підприємств, яка полягала в тому, що ТОВ «Глобалтрейд Україна Лтд», ТОВ «ТФ « Ювант і К» і ТОВ «Компанія «Євроінвест-Консалт» шляхом документального оформлення із ЗАТ «АКВА» безтоварних угод купівлі-продажу рибної продукції (товстолобика) із залученням кредитних коштів, умисно завищували у відповідних звітних періодах податковий кредит з ПДВ та незаконно заявляли до відшкодування з державного бюджету податок на додану вартість. Так, у період з 21.03.2007р. по 27.03.2007р. голова правління ЗАТ «АКВА» Шевченко М.І. підписав договори на поставку рибної продукції обсягом 45 т. з ТОВ «Глобалтрейд Україна Лтд», ТОВ «ТФ « Ювант і К» і ТОВ «Компанія «Євроінвест-Консалт» . Після отримання оплати за вказаними договорами службові особи ЗАТ «АКВА» склали та направили зазначеним підприємствам податкові накладні. У подальшому, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали до територіальних органів ДПУ податкові декларації з податку на додану вартість за квітень-серпень 27 року, що містять недостовірні відомості, заявивши суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахункові рахунки підприємств в розмірі 39\~984\~871 грн., виконавши тим дії, які вважали необхідними для заволодіння державними коштами шляхом незаконного отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість з Державного бюджету України, але з незалежних від них причин ДПІ попереджене незаконне перерахування бюджетних коштів в розмірі 39\~984\~871 грн. В ході судового слідства, в Бориспільському міськрайонному суді, пред`явлене голові правління ЗАТ „АКВА" Шевченко М.І та голові наглядової ради ЗАТ „АКВА" Попу В.М. обвинувачення не знайшло свого підтвердження. Відповідно до п. 4 ст.\~327\~КПК України (в ред. 1960 року), виправдувальний вирок постановляється у разі, якщо в діянні підсудного відсутній склад злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину. Оскільки в діяннях підсудних відсутній склад злочину, суд дійшов висновку про необхідність виправдання [PERSON] та [PERSON] за недоведеністю пред`явленого їм обвинувачення у вчиненні злочинів, які не підтвердились та не були доведені під час судового розгляду справи, шляхом надання прокурором достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості підсудних. До такого висновку прийшов Бориспільський міськрайонний суд (головуючий суддя Величко В.П.) у вироку суду від 18.08.15 року, посилаючись на покази свідків та згідно наявного у справі висновку комісійної судово-економічної експертизи №4394 від 31 травня 2011 року, проведеного Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз. Відповідно до висновку відсутні документальні підстави для виникнення недоїмки з податку на додану вартість за основним платежем у зв`язку з проведенням господарських операцій. В той же час 02.09.15 року Бориспільською міжрайонною прокуратурою Київської області даний вирок було оскаржено до Апеляційного суду Київської області, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального законодавства та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26.11.2015р. вказаний вирок було скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. Однією з головни причин повернення кримінальної справи до Бориспільського міськрайонного суду на новий розгляд в іншому складі було те, що комісійна судово- економічна експертиза №4394 від 31 травня 2011 року, проведена Харківським науково- дослідним інститутом судових експертиз, призначалась не Бориспільським міськрайонним судом і не по даній кримінальній справі. Вироком Бориспільського міськрайонного суду від 29 грудня 2020 року [PERSON] було повторно виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 27, ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні підсудного складу злочину. [PERSON] також було повторно виправдано за відсутністю складу злочину. Запобіжний захід засудженим, до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. З огляду на вищевикладене вбачається, що [PERSON] постановою слідчого від 21.08.2009 року було обрано міру запобіжного заходу - підписка про невиїзд, яка втратила свою силу після вступу вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2020 року в законну силу, тобто 14 січня 2021 року. Таким чином, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його притягнення до кримінальної відповідальності призвело до стресу, моральних переживань та страждань, завдало йому моральної шкоди в розмірі 1\~632\~000 грн. 00 коп. Крім того, як вказує позивач, у зв`язку з розслідуванням безпідставно порушеної кримінальної справи він втратив роботу, а відповідно недоотримав заробітну плату починаючи з серпня 2009 року по жовтень 2014 року ( коли досяг пенсійного віку) на суму 68.000 грн. Крім того, як зазначив позивач, з часу порушення кримінальної справи відносно нього, він чимало разів їздив маршрутними автобусами з м. Рені, а потім поїздом з м.Ізмаїл Одеської області до м. Київ та м. Бориспіль Київської області на проведення досудового розслідування, а потім до Бориспільського суду та Апеляційного суду Київської області. Його витрати склали - 70 000 грн. Крім того, для надання правової (юридичної) допомоги, [PERSON] було залучено до участі в слуханні кримінальної справи в суді адвоката Власенко В.М., який починаючи з 2011 року був присутній в судових засіданнях у судових установах (всього 104 засідання суду першої інстанції та 4 засідання Апеляційного суду). Крім того адвокатом готувались клопотання, виступи, заперечення та інші документи які були необхідні в ході слухання справи. За весь період часу роботи адвоката (10 років), позивачем було сплачено гонорар адвокату\~на загальну суму 120 000 грн. Таким чином, всього, за час проведення досудового та судового розслідування кримінальної справи порушеної відносно [PERSON] , в результаті незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури, він поніс матеріальні витрати (матеріальну шкоду) на загальну суму - 258 000 грн. Заслухавши пояснення позивача, заперечення представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, доводи відзивів відповідачів та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України). Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду, як це п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону. У випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовується зокрема моральна шкода (стаття 3 Закону). Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст. 4 вищевказаного Закону. Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону). Згідно зі статтею 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, у разі постановлення виправдувального вироку суду, особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного застосування запобіжного заходу, незалежно від вини посадових осіб органів, якими була завдана шкода, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди. Частиною 4 ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що кримінальну справу №30-1973 було порушено у т.ч. і відносно [PERSON] 15.01.20009р., остаточна постанова була вручена йому 21.08.2009р. Цього ж дня [PERSON] було обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на майно. Вироком Бориспільського міськрайонного суду від 29 грудня 2020 року [PERSON] було повторно виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 27, ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні підсудного складу злочину. Вирок Бориспільського міськрайонного суду від 29 грудня 2020 року вступив в законну силу 14.01.2021 року. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі №607/10144/18. Враховуючи зазначене, період під слідством та судом [PERSON] має бути обрахований з моменту вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення і до дати винесення вироку Бориспільським міськрайонним судом - 29 грудня 2020 року . В частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2019 року у справі № 629/795/19, від 18.12.2019 року у справі № 340/451/18, від 26.02.2020 року у справі № 366/2026/18, 01.07.2020 року у справі № 591/5911/17, від 23.09.2020 року у справі № 626/608/18, від 07.10.2020 року у справі № 646/1806/18, від 28.10.2020 року у справі №610/3221/19. Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. На підставі вищенаведеного, суд вважає правильним вказання позивачем Державної казначейської служби України, як належного відповідача, і сумнівів з цього приводу не має. Щодо стягнення моральної шкоди: Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованих йому злочинах, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до статей 1-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У відповідності до ч. 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Відповідно до положення ч. 5 ст. 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Мотивуючи заподіяну шкоду позивач зазначив, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, порушення права на володіння та користування майном, необхідності явки на допити, судові засідання, звернення за правовою допомогою, а також внаслідок того, що він незаконно утримувався під вартою (до нього застосовувався запобіжний захід, який згодом було змінено на підписку про невиїзд) - він зазнав моральних страждань, які виразилися зокрема в тому, що вся ситуація із незаконним затриманням, пред`явленням йому обвинувачення і судовим розглядом підірвали його авторитет та ділову репутацію, викликали негативне ставлення з боку суспільства. Як зазначалося позивачем і як виходить з матеріалів справи, [PERSON] був незаконно повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, на його майно було накладено арешт, а сам він певний час утримувався під вартою. Так, постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2015р. [PERSON] було змінено міру запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області. Все це призвело до негативних наслідків для позивача під впливом фізичної та психологічної обстановки, в якій він тривалий час знаходився, призвело до появи стресових ситуацій, необхідності зосереджуватися, «зібратися», не піддаватися паніці з метою організації свого правового захисту від висунених обвинувачень, з боку соціуму - погіршилися відносини із оточуючими людьми, звузилося коло спілкування, виникло недовірливе ставлення з боку інших осіб до позивача, як до людини. Вся ця обстановка негативно вплинула і на стан здоров`я позивача, він (враховуючи вік 55 років та більшу вразливість, тривалість незаконних дій щодо нього) часто хворів (підтверджується довідками з медичних закладів ), проходив курси лікування. Слід також зазначити і те, що з 26.12.2014р. [PERSON] є інвалідом ІІ групи довічно, йому показаний стабільний психоемоційний стан, уникнення хвилювань та ін., однак, постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2015р. [PERSON] все ж таки було змінено міру запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою. При цьому, на виконання вищевказаної постанови суду, його працівниками Бориспільського МВ ГУМВС 05.08.2015р. із важким станом здоров`я було транспортовано з м.Рені до м.Бориспіль у Бориспільський МВ ГУ МВС України в Київській області, внаслідок чого позивач у критичному стані був доставлений до Бориспільської ЦРЛ в кардіологічне відділення на стаціонарне лікування, звідки, незважаючи на категоричний висновок лікарів, його знову ж таки працівниками Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області у вкрай важкому стані було примусово доставлено до слідчого ізолятора, де його одразу ж було поміщено до медичної частини ізолятора, де наявними в умовах пенітенціарної системи силами та засобами було продовжено його стаціонарне лікування в умовах слідчого ізолятора до часу зміни йому запобіжного заходу (у зв`язку зі станом здоров`я) з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Таким чином, суд погоджується із тим, що позивач дійсно, тривало, безперервно переживав, хвилювався, переносив фізичний біль та моральні страждання, які були спричинені тим становищем, в яке він потрапив. Крім того, позивач втратив роботу та заробіток, не міг дбати про сім`ю. Крім того, цими подіями позивачу було заподіяно негативний психічний вплив, який відобразився на його стані здоров`я. У період перебування під слідством та судом позивач постійно нервував, перебував у нервовому напруженні, внаслідок чого погіршувався його психо-емоційний стан здоров`я та загострилися хронічні захворювання. Незаконні дії органів досудового слідства негативно вплинули на його стосунки з оточуючими людьми, він був змушений докладати значних зусиль для їх відновлення та поновлення свої порушених прав. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив в 1\~632\~000 грн., але суд задовольняє вимоги щодо стягнення цього розміру частково. Щодо доводів МВС України з приводу того, що саме МВС є неналежним відповідачем у справі, оскільки воно не порушувало прав позивача, а шкода безпосередньо працівниками центрального апарату МВС України позивачу не завдавалась, суд зазначає наступне. Слід звернути увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено, що незаконні дії органів досудового розслідування та прокуратури завдали моральної шкоди позивачу, тому суд вважає\~Міністерство внутрішніх справ України\~та\~Міністерство фінансів України\~також належними відповідачами у даній справі. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845(далі Порядок). Відповідно до п.3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Таким чином, грошові кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Окремо також слід зазначити, що у зв`язку з набранням 07 листопада 2015року чинності Законом України «Про Національну поліцію» функції щодо відкриття кримінальних проваджень та їх розслідування, а також процесуальне керівництво їх розслідування передано до органів Національної поліції. МВС України та Національна поліція являються центральними органами виконавчої влади. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)). Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Разом із тим, вирішуючи питання про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, суд не стягує ці кошти ані з Київської обласної прокуратури, ані з Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з 01.10.2022 року, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становить 6700 грн. Початок перебігу строку перебування під слідством суд рахує (виходячи з позовних вимог) з моменту пред`явлення обвинувачення 21.08.2009 року по 14.01.2021 року (набрання чинності виправдувальним вироком), а тому на думку суду загальний строк складає 136 місяців. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності у позивача моральної шкоди у розмірі 911200 грн., згідно розрахунку: 6700 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом) х 136 (кількість місяців перебування під слідством та судом). Позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає що відшкодування в розмірі 911200,00 грн. відповідатиме розміру шкоди заподіяної позивачу. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок). Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. З огляду на викладене, суд вважає за можливе зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 911 200,00 грн. Окремо суд зазначає, що доводи представника Державної казначейської служби України (викладені у відзиві на позов) з приводу того, що за основу у розрахунку розміру моральної шкоди потрібно брати з 01.01.2017р. не мінімальну заробітну плату , а прожитковий мінімум є такими, що не відповідають дійсності, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 2.12.2015 у справі №6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менш як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування п.3 «Прикінцевих та перехідних положень» закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 відсутні. Цей висновок був наведений у постанові Верховного суду України від 04.12.2019р. у цивільній справі №468/901/17-ц (що розглядалась у касаційному провадженні). Натомість, суд частково погоджується із доводами представника Державної казначейської служби України (викладеними у відзиві на позов), у зв`язку із чим і задовольнив вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не в повному розмірі (не в розмірі 1\~632\~000 грн), а в сумі 911\~200 грн. 00 коп. Так, як вже зазначалося вище, частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Однак, слід зауважити і взяти до уваги те, що при прийняті рішення по даній справі, суд враховував і стан нашої держави України, в якому вона зараз перебуває. Так, Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 через агресію Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Він на даний час є продовженим, на території держави ведуться бойові дії, у зв`язку із чим Україна зазнає конституційних, економічних, політичних, трудових, суспільних трансформацій, порушена рівновага всіх ланок влади, їх звична робота, у зв`язку із тим, що виконуються найголовніші задачі з метою забезпечення цілісності і недоторканості держави. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 3034, 38, 39, 4144, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». В умовах воєнного стану надзвичайно важливим є забезпечення оперативного, належного та безперервного виконання державного та місцевих бюджетів.\~ З урахуванням вищенаведеного, обставин справи та теперішнього стану нашої держави (воєнного стану, який визначається як особливий правовий режим, що вводиться у разі загрози національній безпеці), з метою розумної справедливості, забезпечення інтересів держави та одночасного дотримання прав та захисту інтересів фізичної особи, яка постраждала внаслідок незаконних дій органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду, суд задовольнив вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в меншому розмірі, ніж було ним заявлено. Щодо стягнення матеріальної шкоди: А) Позивач просив також стягнути неотриману заробітну плату у зв`язку із розслідуванням безпідставно порушеної кримінальної справи, за той період, коли він втратив роботу і відповідно не отримував заробітну плату, починаючи з серпня 2009р. по жовтень 2014р. (коли вже досяг пенсійного віку), так як ТОВ «АКВА» припинило свою роботу, а після пред`явленого позивачу обвинувачення він так і не зміг знайти собі роботу. Таким чином,\~за 5\~ років\~і три\~місяці \~позивач не\~отримував заробітну\~плату,\~і всього,\~згідно наведеного\~у позові\~розрахунку,\~він недоотримав\~заробітку в\~сумі 68000 грн. Із зробленим позивачем розрахунком суд погоджується, сумнівів щодо розрахунку немає, вимоги позивача в цій частині суд задовольняє. Пунктом 1 ст.3\~Закону №266\~визначено, що у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відповідно до ч.1 ст.4\~Закону №266\~відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3\~цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3\~цього Закону\~і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Б) Позивач просив також стягнути і транспортні витрати, що він поніс у зв`язку із тим, що з часу порушення кримінальної справи відносно нього він близько сто разів їздив маршрутними автобусами з м. Рені, а потім поїздом з м. Ізмаїл Одеської області до м. Київ та м. Бориспіль Київської області на проведення досудового розслідування, а потім до Бориспільського суду та Апеляційного суду Київської області. Витрати позивача склали 70\~000\~грн., суд погоджується із ними та задовольняє їх, копії проїзних документів додані до матеріалів справи. В) Крім того, для надання правової (юридичної) допомоги позивачем було залучено до участі у слуханні кримінальної справи в суді адвоката Власенко В.М., який починаючи з 2011р. був примутній в судових засіданнях Бориспільського міськрайонного суду та Апеляційного суду Київської області. Крім того, адвокатом готувались клопотання, виступи, заперечення та інші документи, які були необхідні в ході слухання справи. За весь період часу роботи адвоката (10 років) позивачем було сплачено гонорар адвокату на загальну суму 120\~000 грн. (підтверджуючі документи знаходяться в матеріалах справи). Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. В частинах 1,2 ст. 84 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Суду повинні бути надані на підтвердження понесених витрат на правову допомогу договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу Позивач надав копії укладеного ним з адвокатом Власенко В.М. договору, копії прибуткових касових ордерів. Судом при визначенні загальної суми вартості юридичних послуг, сплачених позивачем, враховуються суми, які утворюють фактичний підсумок їх загальної вартості у відповідності до прибуткових касових ордерів 12\~000 грн. Х 10 = 120\~000 грн. Враховуючи, що витрати на правову допомогу позивач здійснив у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено у пункті 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР, а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи вони були понесені, підлягають відшкодуванню позивачу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Отже, дослідивши кожний аргумент, наведений учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, суд доводи, наведені в обґрунтування заперечень відповідачів проти позову, вважає такими, що не можуть бути підставами для відмови в його задоволенні, оскільки вони не підтверджуються доказами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права, є явно необґрунтованими, а також суперечать усталеній судовій практиці. Щодо механізму звернення за відшкодуванням шкоди: Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №266 розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Разом з цим, статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 55 Конституції України\~закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Будь-яка особа, яка вважає своє право порушеним, має можливість звернутись за судовим захистом. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на звернення до суду та на розгляд його вимог, не залежно від того, чи були дотримані формальні процедури, якими врегульовано спірні відносини сторін. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. При цьому, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен маж право на справедливий і публічний розгляд його справи, упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини у справі Golder v.the United King-dom(1975) зауважив, що процесуальні гарантії, визначені в статті 6 стосовно справедливості, публічності та негайності, втрачають сенс за відсутності захисту передумов для дотримання цих гарантій, а саме - доступу до суду. Суд встановив це як невідємний аспект гарантій, визначених у статті 6, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавільної влади, які є основою більшої частини Конвенції. Отже, частина 1 статті 6 гарантує кожному право на подання до суду будь-яких позовів стосовно їхніх цивільних прав та обов`язків (рішення у справі Golder v.the United King-dom(1975), п. 28-36). У цьому ж рішення Європейський суд наголошує, що однією з основних складових у системі справедливого судочинства є доступ до процедури з усіма атрибутами судової форми контролю: держава не може обмежити або скасувати судовий контроль у певних сферах. Зацікавлена особа повинна мати можливість розгляду своєї справи в суді без надмірних правових чи практичних перепон: ускладнених чи формалізованих процедур прийняття та розгляду позовних заяв і таке інше. Відмова в правосудді забороняється. Ураховуючи положення Конституції України, норми ЦПК, практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що само по собі визначення відповідним законом органу, на який покладено обов`язок проведення певних розрахунків, звернення із відповідними вимогами до певного органу, не може бути підставою для відмови у зверненні до суду. Судових витрат, від сплати яких сторони не звільнені, заявлено не було, їх розподіл судом не здійснюється.

Outcome: partial