Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати домоволодіння [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 березня 1986 року між ним і відповідачем був укладений шлюб. Після реєстрації шлюбу він переїхав жити до будинку дружини за адресою: [ADDRESS] , який вона отримала у спадщину. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 892 кв.м. та складалося з наступних будівель та споруд: житловий будинок (літ. - А-1), житловий будинок (незакінчене будівництво) (літ. Б), гараж (літ. Г), погріб з ямою (літ. Е), убиральня (літ. Д), споруди (№ 1-6). За час перебування в шлюбі він за свої кошти та своїми силами побудував поряд з будинком, який дружина отримала у спадщину, новий будинок (літ. Б). Крім того, ним були побудовані гараж (літ. Г), вбиральня (літ. Д) та нова огорожа (№ 1-6). Після припинення шлюбних відносин відповідач не визнає його право спільної сумісної власності на будинок. Отже, посилаючись на те, що за час шлюбу майно істотно збільшилося у своїй вартості, позивач просив визнати спірне домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Представником відповідача був поданий відзив на позов, у якому він просив у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. Під час підготовчого провадження ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 березня 2021 року було доручено Товариству з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнський експертно-правовий союз» провести технічну інвентаризацію домоволодіння (житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами), яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , з виготовленням технічного паспорта на вказане домоволодіння. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 серпня 2021 року було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] . Ухвалами суду відповідача [PERSON] та третю особу [PERSON] було неодноразово зобов`язано надати представнику ТОВ «Всеукраїнський експертно-правовий союз» вільний доступ на територію домоволодіння та до розташованих на ньому будівель і споруд у визначений представником товариства день і час. Однак відповідач та третя особа ухилилися від виконання ухвали суду та надання доступу до домоволодіння. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на підставі наявних даних та доказів. Ухвалою суду від 11 січня 2023 року було відмовлено у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог та зміну предмета позову, а саме в частині визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку загальною площею 116 кв.м., прибудови до житлового будинку загальною площею 43,7 кв.м., вбиральні, гаража з погребом, огорожі, замощення. Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення по справі будівельно-технічної експертизи. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Бондаренко Д.В. позов підтримали на наполягали на його задоволенні. При цьому позивач, уточнивши свої позовні вимоги, наполягав визнати їх спільною сумісною власністю з відповідачем незавершений будівництвом житловий будинок двоповерховий загальною площею 116 кв.м., житловою площею 65,1 кв.м., прибудову до житлового будинку (літ. А-1) загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., 1946 року будівництва, вбиральню, гараж з погребом, огорожу, замощення, розташовані за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, представник відповідача та третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, вважав його необґрунтованим, посилаючись на те, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження його участі у збільшенні вартості майна. Крім того, послався на те, що власником спірного домоволодіння на підставі договору дарування від 17 липня 2020 року є [PERSON] . У зв`язку з чим просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1986 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2020 року шлюб між сторонами був розірваний. Також судом установлено, що на підставі договору дарування від 04 червня 1988 року відповідачу [PERSON] належав жилий будинок А-І, житловою площею 24,6 кв.м., сарай Б, погріб В, убиральня Г, інші споруди І, І, огородження № 2-5, що розташовані на земельній ділянці розміром 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Під час шлюбу сторони проживали у вказаному домоволодінні, що відповідачем не заперечується. Крім того, судом установлено, що 17 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. в реєстрі за № 945 та № 950, відповідно до яких відповідач подарувала, а [PERSON] прийняла в дар нерухоме майно: жилий будинок літ. А-І житловою площею 24,6 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м., сарай літ. Б, погріб літ. В, вбиральню літ. Г, споруди № 1 огорожу № 2-5, а також земельну ділянку площею 0,0809 га, кадастровий номер 1210100000:04:077:0021, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Заявляючи позовні вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач посилається на те, що належне дружині домоволодіння за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості, оскільки ними було зведено незавершений будівництвом двоповерховий житловий будинок, а також інші господарські споруди (гараж, вбиральню, огорожу). Вирішуючи між сторонами спір про визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з того, що відповідно статті 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому частиною 1\~статтею 24 КпШС\~визначалося, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Отже, придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено й у частині 1 статті 60 СК України, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). Відповідно до частини 1 статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Оцінюючи наявні у справі докази, в суду немає підстав не довіряти доводам позивача про те, що на території домоволодіння, яке було отримано відповідачем у власність на підставі договору дарування в 1988 році, було зведено незавершений будівництвом житловий будинок, а також інші господарські споруди, оскільки відповідач та третя особа від проведення технічної інвентаризації домоволодіння ухилилися. Водночас суд враховує, що на час звернення позивача до суду з даним позовом та розгляду справи власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17 липня 2020 року є [PERSON] . Отже, спір про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя стосується її прав та інтересів як нового власника майна. Однак, звернувшись до суду з даним позовом до [PERSON] , позивач не зазначив як співвідповідача [PERSON] , позовних вимог до неї не пред`явив. Як під час підготовчого провадження, так і протягом всього часу розгляду справи клопотань про залучення [PERSON] як співвідповідача позивач не заявляв. Тому судом було залучено [PERSON] до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Разом із тим, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності сторін, не тільки вплине на права та обов`язки [PERSON] , а цим буде вирішено питання про її права з огляду на те, що договори дарування від 17 липня 2020 року недійсними не визнані та на час розгляду справи вона є одноособовим власником спірного майна та земельної ділянки, на якій воно розташоване. Суд наголошує, що незавершений будівництвом житловий будинок та інші споруди, які позивач просив визнати його спільною сумісною власністю з відповідачем, хоча й не були безпосереднім предметом договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та право власності на них не було зареєстроване, проте вони розташовані та нерозривно пов`язані із земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:04:077:0021 за адресою: [ADDRESS] , власником якої наразі є третя особа [PERSON] . Відтак, суд вважає, що спір стосується прав останньої, які вона як третя особа позбавлена можливості захищати у спосіб, визначений для відповідача статтями 43, 49 ЦПК України. У своєму позові позивач наполягає саме на визнанні майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимог про стягнення з відповідача на свою користь грошової компенсації не заявляв. Тож спір щодо вказаного домоволодіння, в тому числі незавершеного будівництвом житлового будинку та інших споруд, що розташовані за цією адресою, повинен вирішуватися шляхом пред`явлення позивачем позову не лише до колишньої дружини, а й нового власника будинку та земельної ділянки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі\~№ 203/2/19\~(провадження № 61-6983св20) незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Крім того, суд відзначає, що належність на час розгляду справи житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] третій особі - [PERSON] , правочини щодо набуття права власності якою на це майно ніким не оспорюються та позов до якої не заявлений, унеможливлює визнання такого майна спільною сумісною власністю сторін, тобто позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позову [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно відмовити. При цьому суд не робить інших висновків щодо обставин справи, непов`язаних із встановленням належності складу учасників справи. У даному випадку позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом, залучивши до участі у справі належного співвідповідача чи обрати інший спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed