Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Представник позивача [PERSON] у червні 2022 року звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] , який мотивувала тим, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] у період з 08 травня 2015 року по 15 червня 2019 року. Під час шлюбу за спільні кошти були придбані у спільну сумісну власність чайник електричний Tefal К 0150F вартістю на момент придбання 16.12.2018 року 548 грн., холодильник Whirlpool WBE3114W вартістю на момент придбання 16.07.2015 року 9299 грн., дрель Sturn CD 3212L акумуляторна вартістю на момент придбання 07.02.2017 року 3174 рос. руб., що у перерахунку на гривні становить 1474 грн. У позовній заяві представник позивача [PERSON] посилається на те, що вся придбана за спільні кошти подружжя техніка була вивезена з квартири спільного проживання у місті Чернігів відповідачкою [PERSON] , яка коштів за це майно позивачу не сплатила. Крім того, подружжям під час шлюбу був укладений 15.01.2019 Договір з ТОВ «Неомед» про надання медичних послуг із застосуванням репродуктивних технологій. Оскільки укладення такого договору було обумовлено безпліддям позивача [PERSON] , тому саме він сплачував кошти за ці послуги в сумі 56900 грн. Оскільки процедура ЕКЗ не відбулась, шлюб між сторонами був розірваний, а невикористані кошти від медичної програми лікування безпліддя за указаним Договором з ТОВ «Неомед» від 15.01.2019 були повернуті на рахунок відповідачки [PERSON] в АТ «Приватбанк» в сумі 45520 грн. з відрахуванням вартості аналізів, додаткових послуг. Указані кошти відповідачка позивачу не повернула, одноособово використовує побутову техніку та кошти від репродуктивної програми. Посилаючись на указані обставини, представник позивача [PERSON] просить суд: 1) визнати спільним майном [PERSON] та [PERSON] та поділити в частках по 1/2 позивачу та відповідачці наступне майно: чайник електричний Tefal K0150F30, дрель Sturm CD3212L акумуляторна, холодильник Whirlpool WBE3114W невикористані (повернуті) кошти від медичної програми лікування безпліддя «Програма ЕКЗ «Щасливе очікування» за договором з ТОВ «НЕОМЕД 2007» (медичний центр «Мати та Дитина») № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій) в сумі 45520 грн.; 2) Стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] 28420,50 грн. як вартість частки у спільному сумісному майні подружжя. Стислий виклад позиції відповідача Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти позову, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі у зв`язку з неподанням позивачем належних та допустимих доказів, суперечність позовних вимог закону та пропуском строку позовної давності. У письмовому відзиві та запереченнях відповідачка та її представник посилались на те, що електричний чайник та холодильник, які дійсно були придбані під час шлюбу, [PERSON] не забирала, указана техніка залишилась за місцем проживання позивача. Про існування дрелі відповідачка дізналась із позовної заяви. [PERSON] за час спільного проживання з відповідачкою виїжджав на заробітки до рф, але дрелі не привозив, приховав її. Доказів вивезення [PERSON] указаного майна позивач суду не надав. Вимога про поділ неподільних речей між сторонами справи по Ѕ частині не ґрунтується на законі, такі речі мають ділитись в натурі шляхом присудження їх одному із подружжя, а іншому компенсації його частки. Також суперечить вимогам статті 71 СК України заявлення поряд з вимогою визнати за позивачем Ѕ частки на майно з одночасним стягненням вартості такої частки. Позивачем сума компенсації визначена виходячи з його вартості як нового майна на момент придбання, а не з огляду на його дійсну вартість. Вартість послуг за Договором з ТОВ «Неомед» від 15.01.2019 оплачувалась не за рахунок спільних коштів подружжя, а за рахунок кредитних коштів з кредитної картки [PERSON] , що підтверджується випискою банку. 15.01.2019 з указаної картки на рахунок клініки були перераховані 20000 грн., з яких 18142,73 грн. склали кредитні кошти, а 28.02.2019 року - 36900 грн, з яких 11018,08 грн. становили кредитні кошти. Погашення кредиту, що утворився в результаті оплати за лікування здійснювалось відповідачкою за допомогою коштів родичів подружжя. Так, 16.01.2019 року в рахунок погашення кредиту батьки позивача перерахували на картку відповідачки 4000 грн. та 1000 грн. Погашення кредиту, що утворився після оплати 36900 грн., відбулось за рахунок повернення на рахунок [PERSON] 02.07.2019 року невикористаної частини коштів від медичної програми сумі 45520 грн., в результаті чого на рахунку відповідачки утворився позитивний баланс в сумі 33499,18 грн. Оскільки частину коштів надавали родичі позивача через його батьків, наступного дня 03.07.2019 [PERSON] заборговану суму перед родичами [PERSON] перерахувала в розмірі 25657 грн. на рахунок матері позивача [PERSON] . Решта суми 7696,89 грн. була коштами запозичена у батьків [PERSON] , які вона передала їм пізніше. Оскільки сума коштів 45520 грн., отримана від клініки відповідачкою була спрямована за погашення кредиту та коштів, взятих борг у родичів, то тому вимога позивача про поділ цих коштів як спільно набутого майна є безпідставною. Також відповідачка посилалась на те, що строк позовної давності, який визначений частиною 2 статті 72 СК України, який обчислюється з моменту фактичного припинення спільного проживання сторін з 12.03.2019 року, закінчився 12.03.2022, тобто до звернення позивача з цим позовом до суду, що є підставою для відмови у позові (а.с.52-53,100-101). Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 30.06.2022 року позовна заява була залишена без руху До суду 20.07.2022 року надійшла заява представника позивача [PERSON] про усунення недоліків Ухвалою суду від 22.07.2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з викликом осіб. Відповідачкою [PERSON] 28.07.2022 подано заяву про забезпечення доказів, яка у зв`язку із несплатою судового збору повернута заявниці ухвалою суду від 08.08.2022 року Відповідачкою [PERSON] 04.08.202 року надіслано відзив разом з письмовими доказами та заявою про виклик свідків, а 11.08.2022 повторно подано заяву про забезпечення доказів, яка ухвалою суду від 19.08.2022 року залишена без задоволення Представником позивача 26.08.2022 року через підсистему «Електронний суд» подано відповідь на відзив. Відповідачкою [PERSON] 30.08.2022 надіслано заперечення Представником позивача [PERSON] та відповідачкою 05.09.2022 подані заяви про виклик свідків Протокольною ухвалою суду від 05.09.2022 заяви сторін про виклик свідків задоволено, судовий розгляд відкладено Протокольною ухвалою суду від 22.09.2022 судовий розгляд відкладено для повторного виклику свідка У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги, відсутністю в суді енергопостачання судові засідання 20.10.2022, 17.11.2022 та 09.12.2022 не відбулись Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, сторони справи з 08 травня 2015 року по 15 червня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12, 15). Подружжя проживало і було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка була знята з реєстрації за указаною адресою 14.05.2019 року (а.с.20). Сторони визнали, що за час шлюбу 15.07.2015 був придбаний холодильник Whirlpool WBE3114W вартістю на момент придбання у ТОВ «Чернігівторг» 9299 грн. 00 коп., який був оплачений за рахунок кредиту, який був отриманий відповідачкою [PERSON] у ПАТ «Акцент-Банк» 16.07.2015 року строком на 06 місяців до 15.01.2016 року та оплатою в день придбання товару 4000 грн. (а.с.11, 72-76). У подальшому під час шлюбу сторонами спільно придбано 16.12.2018 року електричний чайник Tefal К 0150F вартістю на момент придбання 554 грн (а.с.16, 19). Позивач [PERSON] 07.02.2017 року придбав акумуляторну дрель Sturn CD 3212L вартістю 3174 рос. руб., яку як зазначила [PERSON] чоловік придбав без її відома і додому не приносив, але відповідачка не заперечила віднесення дрелі до спільного майна подружжя (а.с.13, 17). Сторонами справи під час шлюбу був укладений Договір з ТОВ «НЕОМЕД 2007» (медичний центр «Мати та Дитина») № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій за програмою лікування «Програма ЕКЗ «Щасливе очікування», за умовами якого вартість послуг становить 56900 грн. Відповідно до пункту 1.5 Договору перший платіж 50% сплачується до 15 січня 2019 року, другий платіж - до 28 лютого 2019 року (а.с.4-7, 9, 10). На підставі виписки по картці [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] установлено, що з указаної картки відповідачки на рахунок клініки «Мати та Дитина» 15.01.2019 було перераховано 20000 грн., а 28.02.2019 року - 36900 грн. (а.с.62-64). Після розірвання шлюбу сторонами на підставі підписаного представником ТОВ «НЕОМЕД 2007» та відповідачкою 20.06.2019 року Акту на картковий рахунок [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] від ТОВ «НЕОМЕД 2007» 02.07.2019 надійшли кошти в сумі 45520 грн. (а.с.58). Позивач 07.10.2020 звертався до Деснянського районного суду міста Чернігів з позовом про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 62950 грн за послуги репродуктивної медицини, у тому числі в сумі 45520 грн. повернутих відповідачці за Договором з ТОВ «НЕОМЕД 2007» від 15.01.2019 року, які як він стверджував були сплачені за його рахунок. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігів від 20.11.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] у справі № 750/9083/20 залишено без задоволення у зв`язку зі не доведенням позивачем на виконання вимог статті 81 ЦПК України, що кошти в сумі 56900 грн. перераховані медичному закладу, є його особистою власністю і були передані відповідачці в тимчасове користування, судом роз`яснено позивачеві право вимагати стягнення коштів в порядку поділу майна подружжя (а.с.67, 68, 103, 104). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. В силу приписів частини 1 та частини 2 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Тягар доказування та спростування презумпції «згоди іншого з подружжя», що простежується в положеннях статті 65 СК України, покладається саме на позивача, який намагається здійснити поділ витрачених іншим з подружжя спільних коштів та отримати компенсацію в розмірі частки від відповідної суми. Вирішуючи вимогу про поділ спірних речей побутової техніки та стягнення з відповідачки на користь позивача компенсації половини їх вартості, суд виходить з такого. З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом спільного майна подружжя, змісту заявлених позовних вимог, позивач у цій справі має довести, а суд перевірити склад майна, яке є спільним майном сторін, його дійсну ринкову вартість час та джерело придбання. За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина 1 статті 82 ЦПК України). Відповідачка [PERSON] визнала, що чайник електричний Tefal K0150F30, дрель Sturm CD3212L, холодильник Whirlpool WBE3114W є об`єктами їх спільної з [PERSON] сумісної власності, які набуті в період їх шлюбу, що також підтверджується поданими позивачем чеками про їх придбання до розірвання шлюбу з [PERSON] . Позивач під час судового розгляду пояснював, що вони припинили спільне проживання з [PERSON] 12.03.2019 року, яка повернулась до батьків у м.Суми. [PERSON] стверджував, що у дружини залишились ключі від квартири у м.Чернігів, де позивач залишився проживати. У квітні 2019 року коли позивача не було вдома, за твердженням останнього відповідачка вивезла холодильник, електричний чайник та дрель. [PERSON] , коли повернувшись до квартири виявив відсутність техніки, хотів викликати поліції, але зателефонувавши дружині, остання за версією [PERSON] визнала, що вивезла речі. Після цього [PERSON] змінив замок у квартирі. Разом з тим, відповідачка заперечила, що після припинення спільного проживання вона вивезла указані речі, стверджувала, що указане майно залишилось у м.Чернігів у квартирі, де до цього часу проживає позивач. [PERSON] посилалась на те, що замок у квартирі у м.Чернігові був змінений на початку квітня 2019 року, про що вона дізналась, коли приїздила для примирення з позивачем і тому після припинення спільного проживання вже доступу до квартири не мала. В обґрунтування твердження про те, що спірні речі перебувають у володінні відповідачки позивач посилався на показання допитаної судом як свідка [PERSON] , яка з 2019 року є дружиною позивача, яка зазначила, що з 2014-2015 року, будучи сусідкою, бувала у квартирі [PERSON] у м.Чернігів. Він запрошував її на каву, здебільшого коли відповідачки не було вдома. [PERSON] стверджувала, що у період шлюбу позивача та відповідачки вона бачила на їх кухні холодильник з двома дверцятами, електричний чайник чорного кольору, які коли вона у квітні 2019 року була у позивача кудись зникли. Позивач тоді пояснював [PERSON] , що їх вивезла дружина, яка з його слів мала ключі від квартири. Проте, свідок сама не бачила як [PERSON] вивозила ці речі з квартири [PERSON] . За клопотанням відповідачки були допитані як свідки її батьки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що у березні 2019 року вони приїхали до м.Чернігів відвідати доньку та побачили неналежні умови її проживання у квартирі [PERSON] . Донька була худа, позивач не працював, доходів не мав. Оскільки рішення про народження дитини є серйозним кроком, до якого як вони вважали, позивач не готовий, вони вирішили забрати доньку. Спілкувались із сватами, повідомили їм, що спочатку має бути зроблений ремонт у квартирі, а позивач має знайти роботу. Тоді одразу [PERSON] та [PERSON] забрали доньку [PERSON] з [PERSON] , при цьому забирали лише її особисті речі, холодильник, чайник не забирали. Свідок [PERSON] зазначив, що дрель позивачу була придбана в період, коли він працював у м.Москві у брата відповідачки і вона залишалась у нього. Також [PERSON] та [PERSON] стверджували, що донька їздила на початку квітня 2019 року до м.Чернігів транспортом загального користування, щоб примиритись з позивачем, але через декілька днів повернулась і повідомила, що він змінив замки у квартирі і що вже не вдасться зберегти шлюб. Показання свідків [PERSON] не є належним доказом факту заволодіння [PERSON] спірними речами після припинення її проживання за адресою: [ADDRESS] . Вона не була очевидцем цих обставин, її показання ґрунтуються на повідомлених їй позивачем відомостях. Сам факт відсутності у квартирі позивача цих речей не може поза розумним сумнівом свідчити про те, що ними заволоділа [PERSON] . Ураховуючи викладене та показання [PERSON] та [PERSON] , з якими виїжджала відповідачки після припинення спільного проживання з позивачем, що останній не заперечив, суд дійшов висновку, що позивачем на виконання вимог статей 77-81 ЦПК України не доведено твердження викладені у позовній заяві про те, що [PERSON] у квітні 2019 року вивезла з міста Чернігів і до цього часу одноособово користується побутовою технікою. Переконливих пояснень причин звернення до суду з вимогами про поділ указаного рухомого майна через понад три роки з квітня 2019 року [PERSON] не надав. Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що позовна вимога про поділ в частках по 1/2 позивачу та відповідачці чайника Tefal K0150F30, дрелі Sturm CD3212L, холодильника Whirlpool WBE3114W суперечить приписам статті 71 СК України, яка передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, провадження № 61-9018 сво 18, зазначила, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони справи не домовились про порядок поділу спірних речей в натурі. Кожен з них заперечив факт володіння спірними речами на момент розгляду справи. Відсутність належних і достовірних доказів місцезнаходження спірних речей унеможливлює установлення цієї обставини судом. Ураховуючи викладене, а також ненадання [PERSON] належних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу речей, про що судом йому було роз`яснено в ході розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог стосовно поділу в частках по 1/2 позивачу та відповідачці чайника Tefal K0150F30, дрелі Sturm CD3212L, холодильника Whirlpool WBE3114W та стягнення з відповідачки на користь [PERSON] половини їх первісної вартості на момент придбання. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідачки половини грошових коштів повернутих від медичної програми лікування безпліддя «Програма ЕКЗ «Щасливе очікування» за договором з ТОВ «НЕОМЕД 2007» (медичний центр «Мати та Дитина») за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року, суд виходить з таких мотивів. Позивач в ході судового розгляду стверджував, що кошти в сумі 56900 грн. були внесені за рахунок його заощаджень від заробітків в росії на суму 20000 грн., за рахунок яких був внесений перший платіж. [PERSON] заявив, що готівкою передавав ці кошти [PERSON] для внесення першого платежу. Для оплати другого платежу він позичав гроші у батьків, сестри, брата та хрещеної, які надавали грощі саме для нього, оскільки через його стан здоров`я вони з відповідачкою вирішили укласти такий договір, тому він вважав, що сам має оплатити ці послуги. Крім того, [PERSON] стверджував, що перерахована відповідачкою сума коштів на рахунок його матері не є поверненням половини невикористаних коштів з клініки, на його думку це їх особисті розрахунки за посуд. Позивач вважав, що відповідачка мала особисто йому повернути кошти, які давали йому родичі. Жодних доказів указаних обставин [PERSON] суду не подав. Допитана судом за клопотанням позивача як свідок [PERSON] з приводу цих обставин надала пояснення, які ґрунтуються на тому, що їй повідомляв позивач про збір коштів на програму ЕКЗ. Твердження свідка [PERSON] про те, що вона у 2019 році бачила як позивач і відповідачка вносили велику суму через термінал на картку також не є належними доказами внесення коштів за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 за рахунок особистих заощаджень позивача чи коштів подружжя, які не були запозичені ними спільно. Відповідачка [PERSON] заперечила обставини, на які посилався [PERSON] , пояснюючи, що через те, що чоловік майже не працював, навіть був період, що збирав металобрухт, він не міг накопичувати заощадження. Те, що він заробляв, у тому числі працюючи у рідного брата відповідачки в рф, вони проїдали. Отже, у них не було власних коштів для оплати медичних послуг за договором з ТОВ «НЕОМЕД 2007» (медичний центр «Мати та Дитина») за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року, тому вартість послуг була повністю оплачена виключно за запозичені у родичів подружжя гроші та кредитні кошти з картки відповідачки. [PERSON] в ході судового розгляду посилалась на те, що позивач не мав власного карткового рахунку, тому платежі здійснювала вона і кошти родичі перераховували на її рахунок. Умовою повернення клінікою коштів за договором після того як вони з позивачем припинили спільне проживання було розірвання шлюбу. Тому після подання до клініки свідоцтва про розірвання шлюбу клініка перерахувала 45520 грн. невикористаних коштів на картку відповідачки, 25657 грн з яких за спільною домовленістю із позивачем та його матір`ю, [PERSON] перерахувала, ураховуючи відсутність у позивача банківського рахунку, колишній свекрусі [PERSON] , оскільки саме вона передавала відповідачці зібрані від родичів з боку позивача кошти для внесення другого платежу. Пояснення [PERSON] повністю узгоджуються з випискою по кредитній картці № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк», на підставі якої судом установлено, що 15.01.2019 з указаної картки на рахунок клініки були перераховані 20000 грн., після чого утворився борг за тілом кредиту в сумі 18142,73 грн. 28.02.2019 року у строк визначений за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року з кредитної картки відповідачки на рахунок клініки перераховано 36900 грн., внаслідок чого утворився борг за тілом кредиту в сумі 11018,08 грн. Отже, зі сплаченої суми 56900 грн., 29160,81 грн. були сплачені за рахунок кредитного ліміту установленого на картці відповідачки, решта коштів внесена за рахунок готівки, якою була поповнена картка відповідачки до 15.01.2019 та до 28.02.2019 року. Погашення кредиту, що утворився в результаті оплати першого платежу 15.01.2019 на суму 20000 грн. здійснювалось відповідачкою за допомогою коштів родичів подружжя, у тому числі за рахунок перерахованих батьками позивача на картку відповідачки 4000 грн. та 1000 грн., що узгоджується з випискою. Також починаючи з березня 2019 року з кредитної картки [PERSON] банком списувались відсотки, які нараховувались на залишок кредитної заборгованості. Погашення боргу за кредитом та відсотками, що утворився після оплати 36900 грн., відбулось за рахунок повернення на рахунок [PERSON] 02.07.2019 року невикористаної частини коштів від медичної програми в сумі 45520 грн., в результаті чого на рахунку відповідачки утворився позитивний баланс в сумі 33499,18 грн., з якої наступного дня 03.07.2019 [PERSON] перерахувала через Приват24 на картку матері позивача [PERSON] 25657 грн. Допитані як свідки відповідача [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що між донькою, зятем та сватами була домовленість про спільний збір для оплати процедури екозапліднення. Свідки [PERSON] та [PERSON] частинами по мірі необхідності надавали доньці готівкові кошти в загальній сумі близько 10000 грн. Чи давав позивач свої власні кошти та в якій сумі свідкам не відомо, він тривалий час не працював, мав тимчасові заробітки, які вони проживали. Коли у доньки та зятя життя не склалось, то клініка після розірвання їх шлюбу повернула доньці невикористані кошти, за рахунок яких вона роздавала борги, у тому числі за спільною домовленістю з [PERSON] перерахувала його матері [PERSON] для повернення боргів їх родичам. За клопотанням відповідачки до суду викликалась неодноразово для допиту як свідок [PERSON] , проти чого заперечував, позивач, але указаний свідок до суду не з`явилась, причин неявки не повідомляла. Отже, позивачем не надано на виконання вимог статей 77-81 ЦПК України належних доказів внесення його особистих коштів чи спільних коштів подружжя за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року, які б могли бути предметом поділу як спільна сумісна власність сторін спору. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] у період шлюбу з відповідачкою мав доходи, заощадження тощо. Надана відповідачкою виписка з її карткового рахунку, а також те, що сторони справи визнали, що частина коштів була позичена у родичів, дають підстави для висновку, що кошти в сумі 56900 грн. були повністю запозичені спільно подружжям в інтересах сім`ї для внесення за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року. Відтак указана сума 56900 грн. є сумою спільних боргових зобов`язань сторін справи, які виникли під час їх шлюбу. Частково повернуті ТОВ «Неомед» кошти за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року в сумі 45520 грн., які за своєю природою не втратили після повернення їх клінікою статус спільно запозичених сторонами справи в інтересах сім`ї коштів, а тому мали бути повернуті спільно в рахунок погашення кредитної заборгованості по картці [PERSON] , яка обліковувалась до отримання 02.07.2019 коштів від ТОВ «Неомед», а також на погашення боргів перед родичами подружжя. Позивачем не доведено, що [PERSON] повернуті на її рахунок за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року кошти в сумі 45520 грн. використала на свій розсуд проти волі [PERSON] і не в інтересах сім`ї. [PERSON] не спростовано презумпції його згоди на використання спірних коштів на погашення від імені їх подружжя боргових зобов`язань, які виникли під час їх шлюбу. За таких обставин, позовна вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача половини з повернутих на її рахунок за Договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року коштів в сумі 45520 грн. є необґрунтованою і не підлягає задоволенню. Відповідачка та її представника посилались на пропуск позивачем строку позовної давності, визначеного статтею 72 Сімейного кодексу України як на підставу для відмови у задоволенні позову. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і не припинений до цього часу. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 2-1 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Ураховуючи, що Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, на указану дату трирічний строк позовної давності за вимогами [PERSON] не закінчився, а тому продовжується на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Оскільки, розглянувши позов адвоката Кругляк О.О. в інтересах позивача, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав, а не у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, сплачена позивачем сума судового збору не підлягає покладенню на сторону відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed