Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

В серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь [PERSON] , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - 234 000 (двісті тридцять чотири тисячі) гривень, без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позову зазначає наступне. Позивач має більше 25 років стажу у шкідливих підземних умовах праці. На виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» працював з повним робочим днем під землею. 21.08.2017 позивача було звільнено з займаної посади за ч.2\~ст.40 КзпП України, у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. 19 січня 2017 року директором ВСП «ШУ Дніпровське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» затверджений акт № 1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що стався 16.01.2017 о 14 годині 50 хвилин та акт проведення розслідування (спеціального розслідування нещасного випадку (аварії), що стався 16.01.2017 о 14 годині 50 хвилин. За змістом зазначених документів, комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався із позивачем 16 січня 2017 року о 14 годині 50 хвилин, працюючим на той час гірничим робітником очисного забою трапився нещасний випадок. Позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, роботодавець звільнив з займаної посади за станом здоров`я. А він в свою чергу змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим, не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Спочатку позивач тривалий час був на лікарняному, потім Павлоградська міжрайонна МСЕК встановила лише 5 % втрати професійної працездатності. Хоча ушкодження були серйозні, однак йому відмовили в групі інвалідності спочатку. Однак здоров`я все більше та більше мене починало підводити. Все частіше та частіше він почав відчувати погіршення стану, болі, запаморочення, підвищений тиск та таке інше. Позивач звертався постійно до лікарів та згодом за станом свого здоров`я отримав направлення на огляд в КЗ «ОКЦ МСЕ «ДОР» міжрайонна психіатрична МСЕК № 2 в м. Дніпро. За висновком МСЕК від 15.01.2021 року мене визнано вже повторно інвалідом другої групи та встановлено 80% втрати працездатності, відповідно до довідки МСЕК серія 12 ААВ № 122027 та серія 12 ААА № 045738. У зв`язку з вказаним отриманим трудовим каліцтвом порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я, що супроводжується значною втратою працездатності в відносно ще молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позитвач постійно відчуваю психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати нанесену моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в сумі 234 000,00 грн., оскільки саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги. Ухвалою суду від 08 серпня 2022 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 15.11.2022 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначає наступне. 21.08.2017 наказом ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» ПрАТ «ДТЕК Павлорадвугілля» від 21.08.2017 р. № 1698-к , [PERSON] був звільнений, у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України. Час виникнення правовідносин по відшкодування шкоди здоров`ю позивача визначається днем встановлення первинно йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Згідно акту розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем, порушення прав працівника [PERSON] з боку підприємства-роботодавця, які б призвели чи сприяли б до виникнення виробничої травми, внаслідок якої він отримав тілесні ушкодження та зазнав фізичного болю та страждань - не встановлено, а отже відсутні і підстави, визначені ч.1 ст.23 ЦК України для відшкодування йому моральної шкоди підприємством-роботодавцем. Нещасний випадок стався з вини позивача. [PERSON] визнав висновки комісії, викладені в даному акті, про те що нещасний випадок, який трапився з ним на виробництві 16 січня 2017 року, настав внаслідок порушення саме ним норм з охорони праці та про відсутність порушення його прав не безпеку виробництва з боку підприємства-роботодавця, які б знаходились в причинно- наслідковому зв`язку з настанням нещасного випадку, про що свідчить факт, що даний акт він не оскаржував. А отже, цим сам позивач визнав і факт відсутності правових підстав (порушення його прав), передбачених ч.1 ст.23 ЦК України, для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди підприємством-роботодавцем. Позивач був обізнаний про стан свого здоров`я, протипоказання до шкідливих та важких умов праці заздалегідь та не вчинив дій, направлених на мінімізацію настання негативних наслідків для свого здоров`я, то відповідальність за завдану шкоду здоров`ю Позивача не може повністю покладатися виключно на відповідача як роботодавця. Наведені позивачем обставини щодо порушення законодавства про охорону праці мають значення для вирішення цього спору, однак позивач не надає жодних належних, допустимих та достовірних доказів на їх підтвердження. В позові просять відмовити в повному обсязі. У судове\~засідання позивач, представник позивача не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача надала заяву, якою просила відмовити в задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , позивач з 28 лютого 1992 року по 21 серпня 2017 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля». 21 серпня 2017 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. 19 січня 2017 року директором ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» [PERSON] затверджений акт № 1 (форма Н-1) про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, а також акт (форма Н-5) проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, що стався з позивачем 16.01.2017 року о 14:50 год. За змістом зазначених документів, комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався з [PERSON] 16.01.2017 , а саме: 16.01.2017 у 2 зміну, виконуючий обов`язки начальника дільниці № 3 [PERSON] видав наряд робітникам в кількості 15 чоловік на комплекс робіт з видобутку вугілля у 1166 лаві шахти Дніпровська. Згідно розстановки робітників ланковий ГРОЗ [PERSON] отримав наряд на задвижку лінії скребкового конвеєра СП-251 та кріплення сполучення лави зі штреками. Керував роботами в зміні гірничий майстер дільниці видобутку вугілля № 3 [PERSON] О 14 годині 50 хвилин після вирубки комбайну на сполученні 1166 лави з 1166 збірним штреком та його само зарубки «косими заїздами» в лаву до секції № 15, ГРОЗ [PERSON] під керівництвом ланкового [PERSON] виконав пересування секції механізованого кріплення КД-80 відкомбайну до сполучення (окрім секції №1) та перемістився на 1166 збірний штрек, щоб допомогти ГРОЗ [PERSON] заводити звідти дерев`яний брус у лаву, а [PERSON] залишився в лаві на секції № 2. Після заведення бруса у лаву, [PERSON] знаходячись під секцією № 2 не переконавшись в безпечному стані забою та не обібравши відшаровані від нього куски гірничої маси, змістився на край консолі секції № 2 у незакріплений простір перед секцією № 1 та нахилився над брусом, щоб завести його на секцію №2, У цей момент від забою відколовся кусок породи розміром 0,4х0,8х0,2 м та вдарив [PERSON] по потиличній частині голови, придавивши її до бруса, який знаходився на ґрунті виробки незакріпленого простору перед секцією № 1 завдавши йому травму голови. Причиною нещасного випадку, що стався з [PERSON] , зазначено: порушення технологічного процесу, порушення п. 2.4.3 «Паспорта виїмкової дільниці 1166 лави»; невиконання вимог інструкції з охорони праці, порушення п. 1.11, 3.2 «Інструкції № 1 з охорони праці безпечного виконання робіт та поведінки у шахті для ГРОЗ». Зазначено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом, відповідальним за нещасний випадок є [PERSON] . Особи, які допустили порушення вимог законодавства про працю зазначені: [PERSON] . Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 044067 від 17.08.2017 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 25% з 04.07.2017, у зв`язку з Актом № 1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 19.01.2017, що стався 16.01.2017, дата переогляду 01.08.2018 Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 076591 від 15.01.2021 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 80% з 08.02.2021, встановлено другу групу інвалідності, дата переогляду 01.02.2023. Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААВ № 122027 від 15.01.2021 позивач оглядався комісією, йому встановлено другу групу інвалідності з 01.02.2021, причина інвалідності трудове каліцтво, дата переогляду 10.01.2023. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до вимог\~ст. 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що стався 16.01.2017 року о 14:50 год, причиною нещасного випадку є порушення технологічного процесу, невиконання вимог інструкцій з охорони праці позивачем. Згідно з пунктом 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що наявність вини позивача у нещасному випадку, який стався під час виконання ним посадових обов`язків виключає відшкодування відповідачем заподіяної моральної шкоди через ушкодження здоров`я та втрату професійної працездатності. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі №212/7705/18 (провадження №61-6552св18). Факт заподіяння моральної шкоди [PERSON] у зв`язку з нещасним випадком на виробництві доведений матеріалами справи. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, №1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23,1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань. Суд наголошує на тому, що відповідач повинен відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманою ним виробничою травмою. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок нещасного випадку на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. При визначенні\~розміру відшкодування\~моральної шкоди\~суд керується\~принципом розумності\~та справедливості,\~приймає до\~уваги стан\~здоров`я\~позивача, тяжкість отриманої виробничої травми, втрату професійної працездатності, інвалідність, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме спочатку 25%, а потім 80 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 150 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно підпункту «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Визначена судом сума моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2022 року, тому ця сума підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 1, 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1000,00 грн.

Outcome: partial