Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 1986 року по 2011 рік позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . В період шлюбу сторонами за спільні кошти була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору міни від 19 червня 1997 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач у справі, [PERSON] , мешкає в вище зазначеній квартирі з 1997 року і по теперішній час. Позивач, [PERSON] у судове засідання не з`явилась, попередньо надала заяву про проведення розгляду справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду повернулось повідомлення про невручення відповідачу позовної заяви та доданих до неї документів в зв`язку з відсутністю відповідача за адресою реєстрації. Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В порядку ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвали рішення заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 01 липня 1986 року сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 24, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01 липня 1986 року (а.с. 6). 19 червня 1997 року на підставі договору міни [PERSON] набув право власності на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,4 кв.м. (а.с. 5). 18 березня 2011 року шлюб, зареєстрований [PERSON] та [PERSON] , розірвано (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми ст.ст. 57, 60 Сімейного Кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Статтею 60 Сімейного Кодексу України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Поряд з тим, відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи встановлені судом обставини про те, що спірну квартиру було придбано подружжям в період шлюбу, право власності на нього зареєстроване за відповідачем, квартира є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, а відповідно до норм ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд вважає за можливе визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину права власності на указану квартиру. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved