Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: Служба у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради про визначення місця проживання дітей разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання дітей віком до 18 років. Позов обґрунтовує тим, що від шлюбу з [PERSON] (далі відповідач-1) має доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 24.14.2015 шлюб між ним та відповідачем [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу донька [PERSON] проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Від спільного проживання з [PERSON] (далі відповідач-2), вони мають сина: [PERSON] , [INFO] , який після народження та по даний час син проживає разом з ним. В березні 2022 року між позивачем та відповідачем-1 виник спір щодо визначення місця проживання їх доньки [PERSON] , яка завжди проживала та продовжує проживати з ним, наразі навчається в Відокремленому структурному підрозділі «Канівському фаховому коледжі культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини», має багато друзів та знайомих в м. Каневі. Він самостійно займається вихованням доньки, забезпечує її потреби в побутових речах, отримання освіти, культурного та духовного розвитку, в той час як [PERSON] не займається вихованням доньки та не цікавиться її життям. Із зими 2022 року відповідач-1 перебуває на території Російської Федерації та не бажає повертатися в Україну, однак з незрозумілих причин вважає, що донька повинна проживати разом з нею в «країні-агресорі». Вважає, що в разі визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю буде повністю суперечити інтересам дитини. У квітні 2022 року між ним та відповідачем-2 виник спір щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина [PERSON] , якого він також забезпечує усіма необхідними умовами для нормального, здорового життя та розвитку (одяг, харчування, побутові речі, іграшки, кімната, ліжко, тощо), займається станом його здоров`я. Відповідач-2 не в змозі самостійно в повному обсязі забезпечити матеріальний та духовний розвиток дитини, враховуючи, що не цікавиться вихованням та розвитком дитини. Сам [PERSON] виявляє прихильність та прив`язаність до нього і до сестри [PERSON] , тобто має сталі соціальні зв`язки. Він як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я вважає за необхідне визначити місце проживання [PERSON] разом зі ним. Просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з ним та за місцем його проживання. Встановити факт самостійного виховання ним неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: Ухвалою судді від 06.07.2022 відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, витребувано докази по справі. 29.07.2022 ухвалою суду витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 11.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бовшик М.Ю. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити (а.с.138). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечує щодо їх задоволення (а.с.59). Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради - Костенко Н.Г. у судове засідання не з`явилася, до суду подано заяву про проведення судового засідання за її відсутності. Висновок про визначення місця проживання додано (а.с.134,135). Згідно частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.03.2007 (а.с.17). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.10.2018 вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.29). Підставою для звернення позивача [PERSON] до суду з даним позовом стало визначення місця проживання його неповнолітніх дітей разом з ним та встановлення факту їх виховання ним самостійно. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктом першим статті 3 Конвенції ООН про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини). Згідно зі ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України, - здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ч. 1 ст. 160 СК України, - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно до ч. 1 ст. 161 СК України, - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідки територіального комітету №21 від 25.05.2021, [PERSON] , 2018 р.н. проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.31). Згідно довідки виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області №21 від 16.03.2022 вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на його утриманні (а.с.42). Згідно свідоцтва про здобуття базової середньої освіти серії [NUMBER] від 12.06.2020 вбачається, що [PERSON] у 2020 році закінчила КЗ «Канівська санаторна школа Черкаської обласної ради» (а.с.25). Відповідно до довідки директора ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені П. Тичини» №50 від 14.03.2022, [PERSON] навчається на ІІ курсі спеціальності «Інформаційна, бібліотечна та архівна справа» денної форми навчання на бюджетній основі з 01.09.2020. Термін закінчення навчання - 30.06.2023 (а.с.26). За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, відповідно до висновку начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради №289 від 25.08.2022, вбачається, що донька [PERSON] з 2015 року постійно проживає з батьком. З матір`ю спілкується по телефону, іноді відвідує її. В ході проведеної бесіди з [PERSON] , вона підтвердила своє бажання проживати разом з батьком. Також [PERSON] тривалий час виховує малолітнього [PERSON] , який проживає з ним. Мати дитини [PERSON] , 1997 р.н. проживає окремо та не заперечує проти проживання сина з батьком. Враховуючи інтереси дітей вважають, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а тому за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.85). Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради №255 від 07.09.2022 вирішено визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Місце проживання [PERSON] , [INFO] визначається нею самою відповідно до ст. 160 СК України (а.с.84). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Судом встановлено, що відповідач-2 - [PERSON] не заперечувала щодо заявлених до неї позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Враховуючи викладене, беручи до уваги визнання відповідачем-2 пред`явлених до неї позовних вимог, враховуючи думку представника Служби у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради та наданий ними висновок, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , 2018 р.н. разом з батьком. В частині позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з її батьком - позивачем по справі, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3 ст. 160 СК України). Відповідно до вимог ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Судом встановлено, що неповнолітня донька позивача [PERSON] , 2005 р.н. фактично проживає разом з батьком і її право на вільний вибір місця проживання не оспорюється жодним із батьків. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи викладене, беручи до уваги надані позивачем докази, відсутність обґрунтованих заперечень відповідачки-1 щодо місця проживання дочки разом з батьком, а також те, що на момент розгляду справи [PERSON] виповнилося чотирнадцять років, тому її місце проживання визначається нею самою. Саме тому суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. Щодо заявлених [PERSON] вимог про встановлення факту самостійного виховання ним дітей віком до 18 років, суд зазначає наступне. Згідно ч.1,ч.2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що позивач як на підставу та доказ самостійного ним виховання його неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2005 р.н. та [PERSON] , 2018 р.н. посилається, зокрема, на довідку Канівського міськрайонного суду Черкаської області №12 від 13.12.2022 відповідно до якої позивач [PERSON] з позовом про стягнення аліментів на цих дітей не звертався та судове рішення Печерського районного суду міста Києва №757/35161/14-ц від 24.04.2015, відповідно до якого шлюб між сторонами - [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.18,19, 122). Вище вказані документи не можуть бути беззаперечними доказами на підтвердження самостійного виховання [PERSON] його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 91 одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Поняття «одинокий батько» було предметом судового вивчення. Так, у постанові ВС від 13.06.2018 у справі № 822/2446/17 викладено наступну позицію: «Позаяк правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові. Тобто для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Розірвання шлюбу на підставі рішення суду та встановлення місця проживання дитини з батьком, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у такої особи статусу «одинокий батько». Крім того, позивачем не зазначено мети звернення до суду з позовом (заявою) про встановлення факту, що має юридичне значення, як це передбачено ст. 318 ЦПК України. У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Таким чином, зважаючи на відсутність наданих позивачем належних та допустимих доказів про предмет доказування, суд приходить до висновку про те, що вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Враховуючи вище викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту самостійного ним виховання дітей віком до 18 років. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмет доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, враховуючи висновок служби у справах дітей про визначення місця проживання дітей суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial