Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

16.02.2022 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Провадження у справі відкрито 19.11.2022 р. Справу призначено до розгляду 19.12.2022 р. Короткий зміст вимог позовної заяви Позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним. Він є зареєстрованим у [ADDRESS] у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами який зареєстровано в реєстрі за № 279 від 18.02.2021 року. В вищевказаному житловому будинку зареєстрований його батько - [PERSON] , який з 2008 року фактично не мешкає у цьому будинку, що підтверджується довідкою виданою Роздольненським старостинським округом Великоновосілківської селищної ради Волноваського району Донецької області, з яким він не спілкується вже більше 10 років, його місце мешкання йому не відомо взагалі ніяких родинних стосунків вони не підтримують. Житловий будинок в якому він мешкає і який на теперішній час належить йому, раніше на праві приватної власності належав його батькові [PERSON] . Після того як він набув право власності на цей будинок, батько не знявся з реєстраційного обліку, тому до теперішнього часу місцем його реєстрації є [ADDRESS] . Нещодавно з`ясувалось, що [PERSON] , брав якісь кредити у сумнівних фінансових установах і за місцем його реєстрації постійно надходять листи з вимогами сплатити борги, крім того періодично приїздять якісь невідомі особи які його шукають та своєю нахабною поведінкою турбують позивача, здійснюючи на нього психологічний тиск. На його пояснення, що йому не відоме місцезнаходження батька [PERSON] , йому повідомили, що у зв`язку з тим, що [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , вони в подальшому також будуть надсилати повідомлення боржнику за цією ж адресою та періодично навідуватися з метою встановлення його місцезнаходження. Тому позивач і вирішив звернутися до Великоновосілківського районного суду, Донецької області з позовною заявою про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. Посилаючись на ст.ст. 71,72 ЖК України, ст. 319 ЦК України, просить \~ \~ \~ \~визнати [PERSON] [INFO] ідентифікаційний номер: [NUMBER] , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позиція відповідача Відповідач правом на відзив не скористався. Процедура судового розгляду Позивач, відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Позивач надав письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти заочного вирішення справи, позовні вимоги підтримує. Третя особа пояснень за позовом не надала, докази поважності причин неявки до суду від неї відсутні. Неявка відповідач в судове засідання є повторною. Раніше відповідач не з`явився у судове засідання, призначене на 04.01.2023 р. Дані щодо поважності причин неявки до суду відсутні. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся Веб оголошенням на офіційному сайті Судова влада, що є належним повідомленням його про дату, час та місце розгляду справи, беручи до уваги, що наразі на території за місцем його зареєстрованого проживання проводяться активні бойові дії, у зв`язку з чим відділення пошти не працюють, а також враховуючи, що за місцем реєстрації він не проживає та його фактичне місце проживання не встановлено. Відзиву за позовом не надав, будь-яких заяв про зміну адреси реєстрації ним не подано. Відповідач про причини неявки не повідомив, від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність. Судом було вжито всіх належних та передбачених процесуальним законом заходів щодо виклику та повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду судової справи. Судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 279, виданого 18.02.2021 р приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Касицькою Л.М.; форма власності приватна; розмір частки 1/1. Вказане підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договором купівлі-продажу від 18.02.2022 р., де продавцем вказано відповідача по справі [PERSON] , а покупцем позивача [PERSON] . Відповідач є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серівї [NUMBER] . Згідно довідки № 104 від 09.02.2022 р., виданої Роздольненським старостинським округом Великоновосілківської селищної ради Донецької області, громадянин [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але згідно погосподарського обліку з 2008 року він фактично проживав по [ADDRESS] . Згідно відповіді Державної міграційної служби України Головне управління у Донецькій області Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції, від 08.11.2022 р., за наявними обліками РТГ ІП "Реєстрація місця проживання" ЄІАС УМП ДМС України [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою - [ADDRESS] . Отже, дійсно відповідач зареєстрований у житловому будинку, який на праві власності належить позивачу. Відповідачем по справі укладався кредитний договір, що підтверджується додатковою угодою № 1 від 10.08.2018 р. до кредитного договору від 29.11.2011 р. між [PERSON] та АТ «КБ Привабанк». Дані щодо погашення вказаного кредитного зобов`язання відсутні, що робить слушними доводи позивача про те, що оскільки відповідач зареєстрований у належному йому будинку, позивач несе незручності у зв`язку з розшуком відповідача кредитною установою. Також, судом встановлено, що дійсно, відповідач не проживав за адресою реєстрації проживання у період з 2008 року, враховуючи досліджені докази у їх сукупності з огляду на вимоги щодо їх достатності, для підтвердження обставин позовної заяви, що стали підставою для заявленого позову. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та колишнім членом сім`ї наймача (співмешканкою). ЖК УРСР та ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК УРСР. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин. Враховуючи наведене та фактично встановлені обставини по справі, суд вважає, що позивачем доведено факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації понад строки, встановлені ст. 71 ЖК Української РСР. Будь-які підстави для застосування положень ч. 2 ст. 71 ЖК Української РСР та докази поважності відсутності відповідача у вказаному приміщенні понад встановлені строки, суду не надані. Висновки суду за результатами розгляду позову Оцінивши надані докази у їх сукупності, логічному взаємозв`язку, суд прийшов до висновку, що позивачем надані належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців. Та, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Реєстрація відповідача в належному позивачу жилому приміщенні (квартирі), беручи до уваги, що добровільно відповідач не подав відповідної заяви про зняття з реєстраційного обліку, порушує право позивача, як власника, закріплене в ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантоване ст. 41 Конституції України, яке підлягає поновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Щодо судових витрат Позивачем не ставиться питання про стягнення судових витрат з відповідача, а отже судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: approved