Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив визначити постійним місцем проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком, проживаючим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що сторони перебували шлюбі від якого мають спільну дитину - сина [PERSON] . Після розірвання шлюбу сторони не визначали місце проживання дитини, проте на теперішній час вони не можуть дійти остаточної згоди щодо того з ким з них проживатиме їх син. Зазначив, що відповідачка з початку введення в Україні воєнного стану виїхала разом з сином за межі території України, внаслідок чого дитина проживає за кордоном, тоді як всі її родичі (дід, баба, тато та інші) та друзі залишились вдома на території Черкаської області. Позивач вважає, що з урахуванням обставин організації життєвих умов сторін та особистого бажання їх сина, дитині краще проживати разом з батьком. Відповідачка не подавала відзиву проти позовних вимог. 03.08.2022р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 08.08.2022р. до суду надійшла письмова заява відповідачки про визнання позову в повному обсязі /а.с. 48-49/. Ухвалою суду від 12.10.2022р. до участі у справі в якості третьої особи залучено службу у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області. 10.11.2022р. до суду надійшла ще одна письмова заява відповідачки про визнання позову в повному обсязі /а.с. 125-126/. Третя особа - [PERSON] - надала суду письмову заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги та зазначила, що як власниця орендованого позивачем будинку, вона не заперечує проти реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 20.12.2022р. до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Руськополянської сільської ради щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , в якому вказується про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком. Відповідно до такого висновку позивач проживає в орендованому житловому будинку загальною площею 73,3 кв.м, житлова площа 50,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В будинку для дитини створено відповідні умови задля повноцінного та гармонійного розвитку (окрема мебльована кімната, комп`ютерна техніка, спортивний тренажер, піаніно, місце для сну). [PERSON] має стабільний дохід та спроможний виконувати обов`язки з виховання та догляду за сином. При підготовці висновку 08.12.2022р. засобами відеозв`язку було проведено співбесіду з дитиною - [PERSON] \- який висловив своє бажання проживати з батьком в Україні. Під час підготовчого судового засідання позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради - Рудик Л.М. - під час підготовчого засідання зазначила, що не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи та перевіривши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] .. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо і дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю за межами України. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання дитини з одним з них, позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання дитини з одним з батьків, що регулюється положеннями Сімейного кодексу України (далі - СК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом ст. 5 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, а у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. А згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 206 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оцінивши обставини справи, суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст. 1, 7, 18, 141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує заяву позивача про відсутність потреби у компенсації йому судових витрат за рахунок відповідачки, а тому понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved