Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

В провадження Печерського районного суду надійшов позов [PERSON] до Верховної Ради України про визнання протиправним бездіяльність та відшкодування моральної шкоди. Позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача в неприведенні статті 375 Кримінального кодексу України (далі - КК України) у відповідність із Конституцією України та Рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 у відведений указаним Рішенням строк, чим істотно порушено права та інтереси позивача як учасника кримінального провадження; стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування завданої моральної шкоди 500 тис. грн та витрати з урахуванням інфляції, пов`язані з розглядом справи, попередній розмір яких буде складати 500 грн. Позов мотивовано тим, що внаслідок бездіяльності відповідача у не приведені ст.375 КК України у відповідності з Конституцією України та рішенням КСУ від 11.06.2020 р. протягом від термінованого вказаним рішенням КСУ строку втрати чинності вказаної норми КК. яке було обов`язковим для відповідача. 12.12.2020 р. ст.375 КК України втратила чинність, а зміни до вказаної норми КК України відповідачем прийняті не були, через що органи ДБР своїми постановами від 14.12.2020 р. та 22.12.2020 р. закрили кримінальні провадження відповідно від 24.09.2020 р. та 01.12.2020 р.. порушені за заявами позивача про вчинення кримінального правопорушення за ст.375 ч.2 КК України, чим істотно були порушені права та інтереси позивача, як учасника кримінального провадження, що вказує на недотримання відповідачем своїх конституційних обов`язків, визначених вищенаведеними положеннями, приписами та вимогами ст.ст.3 ч.2 (що головним обов`язком держави є утвердження і забезпечення прав людини). 8 ч.1 (про визнання принципу верховенства права) і 68 ч.1 (про неухильне додержування Конституції та не посягання на права людей) Конституції, а віт так вказана бездіяльність відповідача є протиправною, адже він не міг не усвідомлювати що внаслідок неприйняття ним ст.375 КК України в новій редакції до спливу від термінованого рішенням КСУ від 11.06.2020 р. строку втрати чинності вказаної норми КК. вказана норма КК втрати чинність, через що будуть істотно порушені права та інтереси громадян, за заявами яких порушені кримінальні провадження за вказаною нормою КК України, що потребувала від відповідача особливого ставлення та ретельності з метою недопущення вказаних порушень прав та інтересів громадян, але відповідачем цього зроблено не було, а тому виходячи з вищенаведених конституційних положень ст.3 ч.2 Конституції про відповідальність держави перед громадянами за свою діяльність, відповідач має нести відповідальність за свою вищевказану незаконну бездіяльність, внаслідок якої були істотно порушенні мої права та інтереси, як учасника кримінального провадження, та всю провину за вказану бездіяльність відповідача у неприйнятті ст.375 КК України в новій редакції протягом від термінованого КСУ строку втрати чинності вказаної норми КК несуть виключно колишні голова ВРУ Разумков та голова Комітету Монастирський, які з вищевказаних звернень були належним чином обізнані з рішенням КСУ від 11.06.2020р. про від термінований КСУ строк втрати чинності ст.375 КК та надання вказівок КСУ відповідачу про необхідність приведення ст.375 КК України у відповідності з Конституцією та вказаним рішенням КСУ, яке було обов`язковим для відповідача, а також, про ті негативні наслідки для прав і інтересів осіб, за заявами яких були порушені кримінальні провадження за ст.375 КК України, які будуть мати у разі не прийняття ВРУ змін до ст.375 КК України протягом відтермінованого вказаним рішенням КСУ строку шкої втрати чинності вказаної норми КК. але з їх боку не були вжиті дієві заходи для внесення на розгляд ВРУ прав змін до ст.375 КК України та прийняття його в цілому протягом відтермінованого вказаним рішенням КСУ строку втрати чинності вказаної норми КК. Свої права позивач вважає порушеними через те, що він є заявником у кримінальних провадженнях, які були закриті Державним бюро розслідувань саме у зв`язку з втратою чинності статтею 375 КК України та неприйняттям ВРУ вказаної норми в новій редакції. Позивач також зазначив, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача йому заподіяно моральну шкоду. Ухвалою судді від 06 червня 2022 року відкрито провадження в вказаній цивільній справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що ВРУ допускає протиправну бездіяльність, оскільки протягом тривалого часу після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 11 червня 2020 року № 7-р/2020, яким визнано неконституційною статтю 375 КК України, вказана норма не приведена у відповідність із Конституцією України та вищевказаним Рішенням, проте такий строк сплинув 12 грудня 2020 року, а стаття 375 КК України втратила чинність. Свої права позивач вважає порушеними через те, що він є заявником у кримінальних провадженнях, які були закриті Державним бюро розслідувань саме у зв`язку з втратою чинності статтею 375 КК України та неприйняттям ВРУ вказаної норми в новій редакції. Позивач також зазначив, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача йому заподіяно моральну шкоду. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевою самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, уставок організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. Обов`язок відшкодувати особі моральну шкоду у випадку її заподіяння внаслідок неправомірних рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернень громадян випливає зі ст. ст. 18-19, 24-25 Закону України «Про звернення громадян», що є спеціальним і регулює правовідносини щодо порядку і строків їх розгляду. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдання неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останньої. При цьому, позивач не надає жодного рішення, прийнятого компетентним органом на її користь про визнання незаконними дій чи бездіяльності Відповідача, в тому числі, й в судовому порядку, а також [PERSON] не ставить таких вимог в межах розгляду вказаної справи, тобто відсутні факти порушення прав позивача внаслідок протиправної бездіяльністю відповідача. Також в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази незаконної діяльності Відповідача, факти порушення встановленого законодавством порядку з виконання обов`язків, покладених на Секретаріат Законом України «Про звернення громадян» чи його уповноваженими особами, притягнення їх до дисциплінарної чи іншої відповідальності. Викладені позивачем у позовній заяві незгода та заперечування змісту відповідей, що містяться в листах відповідача, результатів і строків розгляду її скарг, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності відповідача в розумінні ст. 1176 ЦК України, без надання підтверджень про встановлення протиправної бездіяльності відповідача. Суд зазначає, що позивачем також не надано жодного належного і допустимого доказу спричинення їй моральної шкоди внаслідок бездіяльності саме відповідача та розміру такої шкоди, конкретно в сумі 500000,00 грн, матеріали справи не містять, зокрема, підтвердження про погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача, або, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я, хоча за змістом ч. ч. 6,7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях , а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності протиправної поведінки Відповідача в заподіянні їй моральної шкоди, тому, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed