Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 05 квітня 2018 року він надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн. з строком повернення їх до 05 січня 2019 року. Вказаний факт підтверджується копією власноручно написаної відповідачем борговою розпискою від 05 квітня 2018 року. Договір позики у письмовій формі з відповідачем не укладався. Станом на 25 січня 2021 року сума заборгованості зменшилася на 298 грн. 50 коп. і складала 9701 грн. 50 коп. Станом на 01 березня 2021 року сума заборгованості зменшилася на 300 грн. і складала 9401 грн. 50 коп. Станом на 22 березня 2021 року сума заборгованості зменшилася на 298 грн. 50 коп. і складала 9103 грн. Станом на 21 квітня 2021 року сума заборгованості зменшилася на 298 грн. 50 коп. і складала 8804 грн. 50 коп. Станом на 20 травня 2021 року сума заборгованості зменшилася на 298 грн. 50 коп. і складала 8506 грн. Всього відповідач повернув позивачу 1494 грн. Відповідач не виконав своїх боргових зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 14652 грн. 32 коп. з яких: 8506 грн. - сума основного боргу, 4276 грн. 09 коп. проценти, 1188 грн. 59 коп. інфляційні нарахування, 681 грн. 64 коп. 3% річних. Тому позивач просив судовим рішенням стягнути з [PERSON] , на його користь борг за розпискою від 05 квітня 2018 року в розмірі 14652 грн. 32 коп. з яких: 8506 грн. - сума основного боргу, 4276 грн. 09 коп. проценти, 1188 грн. 59 коп. інфляційні нарахування, 681 грн. 64 коп. 3% річних та стягнути на його користь судові витрати. Ухвалою судді від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24 грудня 2021 року. 24 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду відкладено підготовче судове засідання до 14 березня 2022 року в зв`язку з неявкою відповідача. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України уведено воєнний стан. Відповідно до розпорядження № 2/0/9-22 від 08 березня 2022 року голови Верховного Суду В. Князєва про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану було змінено територіальну підсудність судових справ Носівського районного суду Чернігівської області, яку відновлено розпорядженням голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22. У зв`язку з цим підготовче судове засідання по справі було призначено на 12 липня 2022 року. Ухвалою суду від 12 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 жовтня 2022 року. 24 жовтня 2022 року прокольною ухвалою суду відкладено судове засідання до 17 січня 2023 року в зв`язку з неявкою відповідача. У судове засіданні позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду надіслав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти виненесення заочного рішення не заперечував (а. с. 52). Статтями\~43 та \~211 ЦПК України\~передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов не подав, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не надходило. Отже, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Представник позивача адвокат Новіков\~В.О.\~у судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, пояснив, що розмір основного боргу на даний час залишається незмінним. Відповідач [PERSON] уникає як його погашення так і спілкування з позивачем щодо виконання взятих зобов`язань. Попри те, що розмір процентів за користування коштами у борговій розписці не указаний та сторонами не узгоджений, у такому разі вважає, необхідно застосовувати приписи ст. 1048 ЦК України та визначати його на рівні облікової ставки Національного банку України, що і було зроблено під час розрахунку суми боргу при подачі позову. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Суд, відповідно до положень ч. 4 ст.\~223, ч. 1 ст.\~280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача та представника позивача про проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Так, згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047\~ЦК України\~свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша\~статті 1049 ЦК України). Частиною третьою\~статті 545 ЦК України\~передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої\~статті 527 ЦК України\~боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з частинами першою, четвертою\~статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України). Судом установлено, що наявність між [PERSON] та [PERSON] позикових відносин підтверджується наявним у [PERSON] оригіналом розписки [PERSON] . З розписки від 05 квітня 2018 року убачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн., які зобов`язався повернути до 05 січня 2019 року (а. с. 44). Тобто, даний документ повністю підтверджує, як факт отримання [PERSON] коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 05 січня 2019 року. Суд звертає увагу, що у розписці від 05 квітня 2018 року вказано дату і факт отримання відповідачем грошових коштів, а також про обов`язок відповідача повернути кошти із зазначенням дати такого повернення. Суд не\~має сумнівів\~у тому,\~що указана\~розписка написана\~та підписана\~власноручно відповідачем\~ [PERSON] ,\~що свідчить\~про існування грошового зобов`язання відповідача і розміру такого зобов`язання. Дана розписка судом визнається належним письмовим доказом. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 31 травня 2021 року вбачається, що відповідач [PERSON] перераховував кошти позивачу [PERSON] на його картковий рахунок 25 січня 2021 року в розмірі 298 грн. 50 коп., 01 березня 2021 року в розмірі 300 грн., 22 березня 2021 року в розмірі 298 грн. 50 коп., 21 квітня 2021 року в розмірі 298 грн. 50 коп., 20 травня 2021 року в розмірі 298 грн. 50 коп. ( а. с. 7-10). Отже, відповідач частково повернув позивачу заборгованість у сумі 1494 грн. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінал розписки відповідача від 05 квітня 2018 року (а. с. 44). При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд вважає, що наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем за розпискою від 05 квітня 2018 року. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд прийшов до висновку, що відповідач частково не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу основну суму боргу у сумі 8506 грн. (10000 грн. 1494 грн.) Вирішуючи питання в частині позовних вимог відносно процентів, інфляційних витрат та 3 % річних, суд зазначає наступне. Так,\~частиною 1\~статті 526\~ЦК України\~передбачено,\~що зобов`язання\~має виконуватися\~належним чином\~відповідно до\~умов договору\~та вимог\~цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі №149/1499/18 висловила правову позицію про те, що припис абзацу 2 частини 1 \~статті 1048 ЦК\~України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК\~України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга\~статті 625 ЦК України,\~яка регламентує\~наслідки прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Отже, позивач на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою за період після настання терміну повернення позики, в даному випадку після 06 січня 2019 року, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. З розписки від 05 квітня 2018 року вбачається, що сторони не погоджували розміру процентів, а розрахунку розмірів процентів за користування відповідачем позикою за період з 05 квітня 2018 року по 05 січня 2019 року матеріали справи не містять, тому вимога про стягнення з відповідача процентів в розмірі 4276 грн. 09 коп. задоволенню не підлягає. Разом з цим, зважаючи, що відповідачем не виконане зобов`язання щодо сплати основної суми боргу за договором позики від 05 квітня 2018 року, чим порушено права позивача, тому таке порушення підлягає захисту відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України шляхом стягнення з відповідач інфляційних витрат та 3% річних. Згідно розрахунку, позивачем за період з 06 січня 2019 року по 02 вересня 2021 рокунараховані: інфляційні витрати - 1188 грн. 59 коп., 3% річних - 681 грн. 64 коп. Наведений позивачем\~розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми відповідачем не спростовано, контррозрахунку не надано. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні нарахування - 1188 грн. 59 коп. та 3% річних - 681 грн. 64 коп. за період з 06 січня 2019 року по 02 вересня 2021 року. Виходячи з положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, ураховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (70,82 %), суд уважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача в рахунок повернення судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 643 грн. 05 коп., які підтверджені документально (а. с. 5).

Outcome: partial