Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.06.2019 Тернопільською обласною прокуратурою внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 42019210000000115 відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України. 28.10.2020 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.01.2022 кримінальне провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019 про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, після повідомлення особі про підозру до направлення обвинувального акту до суду. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10.03.2022 вказану ухвалу залишено без змін, а відтак ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.01.2022 набрала законної сили 10.03.2022. Позивач зазначає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування зазнав тяжких душевних і психічних страждань, його гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і в стосунках з родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився його престиж та ділова репутація. Так, більш як три роки усі знайомі, друзі та ділові партнери були обізнані про те, що [PERSON] є обвинуваченим у кримінальному провадженні, а тому ставились до нього як до особи, яка перебуває під судом. Моральні страждання позивача полягали у вимушеності виділення часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, звернення до послуг професійних адвокатів, постійних судових засіданнях тощо, що суттєво порушило його життєві ритми та зв`язки, ділову репутацію,. З урахуванням викладених обставин позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та в подальшому постановлення судом ухвали про закриття провадження у справі має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Так, виходячи з терміну перебування [PERSON] під слідством, а саме з 26.06.2019 до 10.03.2022, який становить 33 місяці, позивач вважає, що розмір моральної шкоди не може бути меншим ніж 214500 грн (6500 грн х 33 = 214500 грн), оскільки такий розмір є гарантованим мінімумом для відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, зважаючи на наведені вище моральні страждання, яких зазнав [PERSON] внаслідок незаконного кримінального переслідування, позивач вважає, що достатнім розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, є 500000 грн. За таких підстав позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] компенсацію за відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у сумі 500000 грн. 21.06.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі на 19.07.2022 та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 05.07.2022 відповідач Державна казначейська служба України подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відзив, в якому позов не визнав, заперечував проти задоволення позову та просив у позові відмовити. Відзив мотивований необґрунтованістю позовних вимог та недоведеністю обставин щодо завдання позивачеві моральної шкоди. 07.07.2022 засобами поштового зв`язку до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив відповідача Тернопільської обласної прокуратури, в якому відповідач позов не визнав, заперечував проти задоволення позову та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що процесуальні порушення, допущені в ході досудового розслідування, не є безумовною підставою для компенсації державою особі моральної чи матеріальної шкоди. Так, відшкодування особі шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, можливе лише за наявності відповідних реабілітуючих підстав. Реабілітуючими є обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, права. Разом з тим після закриття судом кримінального провадження № 42019210000000115 повної реабілітації [PERSON] не відбулося, оскільки не спростована його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України, не встановлено відсутність події злочину чи складу злочину у діях [PERSON] , адже кримінальне провадження закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, після повідомлення особі про підозру до направлення обвинувального акту до суду. Також відповідач зазначив, що суб`єктом відповідальності за шкоду, заподіяну особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб, є держава, а не конкретний державний орган. Крім цього, відповідач вважає, що розмір спричиненої позивачу моральної шкоди є необґрунтованим. 11.07.2022 позивач подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідь на відзив, в якій зазначив, що обставини, викладені у відзивах відповідачів, не спростовують обов`язку відшкодувати йому шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Зауважив, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права і свободи громадян. У даній справі [PERSON] звільнено від підозри та не пред`явлено йому обвинувачення, що саме по собі свідчить про реабілітуючу обставину. 19.07.2022 судове засідання відкладено на 17.08.2022 у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи. 17.08.2022 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено на 22.09.2022. 22.09.2022 судове засідання не проводилось у зв`язку з перебуванням головуючої судді у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Судове засідання призначено на 20.10.2022. 20.10.2022 розгляд справи не здійснювався у зв`язку з оголошенням на території Тернопільської області повітряної тривоги. Судове засідання призначене на 16.11.2022. 16.11.2022 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Оголошено перерву до 08.12.2022. 08.12.2022 судове засідання відкладено на 16.12.2022 у зв`язку з неявкою представника відповідача Державної казначейської служби України. 16.12.2022 судове засідання відкладено на 23.01.2023 у зв`язку з неявкою позивача та його представника. У судовому засіданні 23.01.2023 представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено обов`язок держави відшкодувати громадянину шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Дана норма визначає, що у тому числі відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові, внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права і свободи громадян. Уважає, що незаконні дії прокурора полягають у несвоєчасному скеруванні до суду обвинувального акту, що позбавило позивача можливості довести свою невинуватість. Указав, що враховуючи те, що позивач зазнав додаткових моральних страждань, зокрема, унаслідок публікацій в газеті, а також постійних його відвідувань працівниками поліції, вважає, що достатньою є компенсація моральної шкоди у сумі 500000 грн. Не заперечував, що під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні заходи забезпечення кримінального провадження до позивача не застосовувались. Зазначив, що у судовому засіданні позивач погодився на закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, та не оскаржував ухвалу суду. У судовому засіданні 23.01.2023 прокурор Тернопільської обласної прокуратури Осядач Н.А. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що позивачем не доведено протиправність дій прокурора, наявність негативних для позивача наслідків та причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями прокурора та наслідками у виді спричиненої позивачеві моральної шкоди. Вказала, що оскільки кримінальне провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019 закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України, відсутні реабілітуючі обставини, які є обов`язковими для стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Так само відсутні докази, які б підтверджували спричинення позивачеві моральної шкоди, зокрема, відсутні документи, що [PERSON] перебував на лікуванні у медичному закладі, не міг працевлаштуватись на державну службу, а також що погіршилась його ділова репутація. У судовому засіданні 23.01.2023 представник відповідача Державної казначейської служби України Павлюк О.М. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у справах даної категорії. У судове засідання 23.01.2023 позивач [PERSON] не з`явився, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з відшкодуванням моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та регулюються Цивільним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі за текстом Закон). Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 1 ст. 1176 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Так, під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке здійснюється за наявності обставин, які виключають подальше провадження, або підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Із закриттям кримінального провадження процесуальна діяльність щодо особи повністю закінчується, подальший рух провадження виключається, поки постанова про закриття провадження не скасована у встановленому законом порядку. Обґрунтоване закриття кримінального провадження - це необхідний і законний результат досудового розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення; 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; 3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати; 3-1) не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав; 3-1) не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі; 4-1) втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння; 5) помер підозрюваний, обвинувачений, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого; 6) існує вирок по тому самому обвинуваченню, що набрав законної сили, або постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому самому обвинуваченню; 7) потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством; 8) стосовно кримінального правопорушення, щодо якого не отримано згоди держави, яка видала особу; 9) стосовно податкових зобов`язань особи, яка вчинила дії, передбачені статтею 212 Кримінального кодексу України, досягнутий податковий компроміс відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України; 9-1) існує нескасована постанова слідчого, дізнавача, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності. Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання слідчому, дізнавачу, прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав; 10) після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи. Слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. Відтак закриття кримінального провадження можливе лише за наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на дві групи: реабілітуючі й нереабілітуючі. Реабілітуючими\~є ті\~підстави,\~що пов`язані\~з констатацією\~факту того,\~що підозрюваний/обвинувачений\~не вчинив\~злочин.\~Такі підстави свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також дають право на відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Такими реабілітуючими підставами визнаються: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України) (така обставина повинна застосовуватися у випадках, якщо: а) встановлено, що не було самого факту, для розслідування якого почате провадження; б) встановлено, що сама подія мала місце, однак її не можна визнати кримінальним правопорушенням, бо вона була результатом дії стихійного лиха, фізіологічних процесів, тощо; в) встановлено, що подія мала місце, проте не була кримінальним правопорушенням, оскільки пов`язана з діями потерпілого, а не сторонніх осіб (самогубство, нещасні випадки на підприємствах); 2) встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України) (для закінчення провадження застосовується, коли встановлено, що подія, з приводу якої проводиться розслідування, мала місце, була результатом діянь певної особи, проте це діяння не є кримінальним правопорушенням внаслідок: а) відсутності хоча б одного з елементів складу правопорушення (об`єкта, суб`єкта, об`єктивної та суб`єктивної сторін); б) непричетності особи до кримінального правопорушення. Ця обставина виявляється: якщо достовірно встановлено, що правопорушення вчинене не даною особою, а іншою, і цю особу встановлено, та якщо встановлено, що правопорушення вчинене не цією особою, а іншою, проте невідомо ким саме); 3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані всі можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України) (за недоведеністю участі підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення провадження може бути закритим у випадку, коли особа була притягнута як підозрювана у цьому провадженні, але в ході подальшого розслідування слідчий, прокурор дійшов висновку, що зібраних ним доказів недостатньо для обвинувачення і всі можливості для збирання додаткових доказів вичерпані. Недоведеність участі підозрюваного в учиненні кримінального правопорушення як підстава закриття провадження рівноцінна за своїми правовими наслідками закриттю провадження за іншими реабілітуючими підставами). Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13.05.2022 у справі № 210/1137/19-ц. Натомість нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування. Нереабілітуючими підставами закриття кримінального провадження є такі підстави: 1) набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою (п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України); 2) помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого (п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України); 3) існує вирок по тому самому обвинуваченню, що набрав законної сили, або постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому самому обвинуваченню (п. 6 ч. 1 ст. 284 КПК України); 4) потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України); 5)\~стосовно кримінального\~правопорушення,\~щодо якого\~не отримано\~згоди держави,\~яка видала\~особу (п. 8 ч. 1 ст. 284 КПК України); 6) стосовно податкових зобов`язань особи, яка вчинила дії, передбачені статтею 212 Кримінального кодексу України, досягнутий податковий компроміс відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (п. 9 ч. 1 ст. 284 КПК України); 7) існує нескасована постанова слідчого, дізнавача, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності (п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України); 8) після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи (п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України). Важливими умовами для закриття провадження за цими нереабілітуючими підставами є: а) підтвердження матеріалами кримінального провадження події кримінального правопорушення; б) наявність у діянні складу кримінального правопорушення; в) причетність підозрюваного до вчинення кримінального правопорушення. Системний аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що законодавець виділяє ряд підстав для закриття кримінального провадження, однак, як вже зазначалось вище, ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди мають лише особи, відносно яких закриття кримінального провадження відбулось у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто на підставі п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Так, суд встановив, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.01.2022 кримінальне провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019 про обвинувачення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, після повідомлення особі про підозру до направлення обвинувального акту до суду (а.с. 14-19). Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10.03.2022 дану ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.01.2022 залишено без змін (а.с. 6-13). При цьому у вказаних судових рішеннях відсутні висновки, передбачені ч. 1 ст. 2 Закону, а також не встановлено відсутність події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення чи відсутність достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаність всіх можливостей їх отримати. Відтак з урахуванням викладених обставин та розмежувань щодо реабілітуючих та нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження суд доходить висновку, що підстава закриття кримінального провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України є нереабілітуючою. При цьому, як вбачається зі змісту ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.01.2022, обвинувачений [PERSON] та захисник Василишин К.В. у судовому засіданні підтримали доводи адвоката Строценя Т.О., який і був ініціатором клопотання про закриття кримінального провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019. Жодних заперечень, у тому числі і щодо того, що закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України позбавить [PERSON] права на доведення своєї невинуватості, останній суду не висловлював. Правом на оскарження ухвали суду про закриття кримінального провадження відносно нього на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України та доведення наявності реабілітуючих підстав для закриття провадження позивач не скористався. Такі обставини у даному судовому засіданні визнавав та не заперечував адвокат Василишин К.В. Більше того, як вбачається зі змісту ухвали Тернопільського апеляційного суду від 10.03.2022, під час розгляду апеляційної скарги прокурора адвокат Василишин К.В., який здійснював захист інтересів [PERSON] , заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.01.2022. Відтак позивач не довів суду, що внаслідок направлення до суду прокурором Тернопільської обласної прокуратури обвинувального акта в межах кримінального провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019 по обвинуваченню [PERSON] поза строками досудового розслідування такі процесуальні дії прокурора завдали позивачеві моральної шкоди. За таких обставин, виходячи з положень Закону, позивач не набув право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з закриттям кримінального провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Крім цього, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Так, в обґрунтування спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного кримінального переслідування [PERSON] зазначив, що зазнав тяжких душевних і психічних страждань, його гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і в стосунках з родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився його престиж та ділова репутація. Разом з тим на підтвердження зазначених вище обставин позивач не надав належних і достатніх доказів, у тому числі, але не виключно, докази, які б підтверджували, що [PERSON] у зв`язку з сильними душевними хвилюваннями був змушений звертатись до лікаря відповідної кваліфікації, а також що йому було призначено медичне лікування. Так само суду не наданий медичний висновок лікаря-психіатра, який би підтверджував зміну та/або погіршення психічного здоров`я [PERSON] у зв`язку з постійним стресом. Також позивач не надав докази того, що його ділова репутація погіршилась, оскільки суду не доведено, що [PERSON] на початок досудового розслідування мав позитивну ділову репутацію, нагороджувався відповідними грамотами, отримував за свою службу певні відзнаки, мав сталі ділові стосунки. При цьому суду також не надані докази, які б підтверджували, що внаслідок досудового розслідування [PERSON] зазнав дискримінації у зв`язку з наявним кримінальним провадженням, зокрема, під час працевлаштування до державних органів тощо. Крім цього, позивачем не обґрунтовано, які саме вимушені зміни відбулися у його повсякденному житті і стосунках з родичами, друзями, знайомими, колегами, а також не надано доказів на підтвердження погіршення цих стосунків. При цьому суд вважає цілком ймовірним, що під час тривалого досудового розслідування [PERSON] зазнав певних моральних страждань. Однак зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з закриттям кримінального провадження № 42019210000000115 від 26.09.2019, такі обставини не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не перебувають у причинному зв`язку із закриттям відносно [PERSON] кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Крім цього, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, тоді належним відповідачем у справі є держава Україна як учасник цивільних відносин. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц, від 28.10.2020 у справі № 610/3221/19, від 11.05.2022 у справі № 646/3937/16-ц. Також, як зазначено у п. 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Зазвичай, через орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Отже, з урахуванням позиції Верховного Суду, даний суд доходить висновку, що належним відповідачем у цій справі є держава Україна, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого, на думку позивача, призвели до завдання шкоди). Відтак Тернопільська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами у даному спорі, оскільки за такими вимогами повинна відповідати саме держава через відповідний орган, а не безпосередньо відповідний орган як юридична особа. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а також те, що у задоволенні даного позову відмовлено повністю, виходячи з\~предмету та\~ціни пред`явленого\~позову судовий збір у сумі 7500 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed