Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

04.06.2020 [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Українського державного\~підприємства по\~обслуговуванню іноземних\~та вітчизняних\~автотранспортних засобів\~"Укрінтеравтосервіс" (далі відповідач) та 04.06.2021 на виконання вимог ухвали суду від 27.05.2021 подано позов у новій редакції до відповідача, де просив стягнути на його користь з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" нараховану, але не виплачену йому заробітну плату в сумі 50\~103,95 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 13675,59 грн, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 63\~779,54 грн. В обґрунтування позову вказує, що 08 червня 2016 року він був прийнятий на посаду викладача у Філію «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс». 28 лютого 2020 року він звільнився з роботи за власним бажанням, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи йому не виплачено належну заробітну плату, заборгованість по якій станом на 28.02.2020 року складає 50 103,95 грн. Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки, він перебував у трудових відносинах із Філією «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», яка не є юридичною особою, то вважає, що належним відповідачем у даній справі є Українське державне підприємство «Укрінтеравтосервіс». 01.12.2021 Українським державним підприємством по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" подано відзив на позов в якому зазначено, що Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» є державним унітарним підприємством, діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Підприємство є юридичною особою, здійснює свою діяльність на основі і відповідно до законодавства України, актів Уповноваженого органу управління та Статуту. Підприємство має у своєму складі територіально відокремлені підрозділи (філії). Однією з філій підприємства є філія «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (далі - філія/філія «ЖДОНКК»). 31.08.2016 [PERSON] прийнятий на посаду викладача у філію «ЖДОНКК» на підставі наказу № 2/1-ВК від 08.06.2016. В період з 31.08.2016 по 28.02.2020 [PERSON] перебував у трудових відносинах з філією «ЖДОНКК». 28.02.2020 позивач звільнився з роботи за згодою сторін, на підставі своєї заяви від 25.02.2020, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 5-К від 28.02.2020. У своїй позовній заяві [PERSON] просить суд стягнути з УДП «Укрінтеравтосервіс» нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 50 103, 95 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 13 675, 59 грн., а всього грошових коштів на загальну суму 63 779, 54 грн. У підтвердження наявної заборгованості, позивач надав довідку № 80 від 14.05.2020, де заборгованість по заробітній платі становить 27 873, 26 грн та 22 230, 69 грн - компенсація за невикористану відпустку, що складає загальну суму заборгованості філії «ЖДОНКК» на користь [PERSON] у розмірі 50 103, 95 грн. Однак, після звільнення позивача, філією частково перераховувалися кошти [PERSON] , в якості погашення заборгованості по заробітній платі. Підприємство не заперечує щодо наявності заборгованості по заробітній платі та невикористаній відпустці перед [PERSON] , проте ця сума є меншою, ніж вказана позивачем в позовній заяві. Відтак, невиплачені нарахування на користь [PERSON] по заробітній платі та компенсацію по невикористаній відпустці складають 43 003, 95 грн, що включає в себе 20 773, 26 грн - заборгованість по невиплаченій заробітній платі та 22 230, 69 грн -компенсація по невикористаній відпустці, що підтверджується довідкою філії «ЖДОНКК» від 23.11.2021 № 113 від 23.11.2021. Протягом усього строку своєї роботи на філії [PERSON] жодного разу не звертався до Уповноваженого органу управління (Міністерство інфраструктури України), до центрального апарату УДП «Укрінтеравтосервіс» чи до інших установ чи організацій за захистом своїх порушених трудових прав. Також, позивач жодного разу не звертався з письмовими зверненнями до філії з вимогою про здійснення розрахунку після звільнення. Щодо стягнення середнього заробітку підприємство не заперечує факту наявності заборгованості перед [PERSON] в розмірі 43 003, 95грн., проте заперечує в задоволенні вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи у розмірі 13 675, 59 грн. з огляду на наступне. Тривала невиплата заробітної плати позивачу у даній справі не залежала від бажання чи можливостей УДП «Укрінтеравтосервіс», що обґрунтовується наступним: постановами старшого державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчук О.І. від 21.07.2020 року ВП № 63163907 та ВП № 63163994 було накладено арешт на грошові кошти УДП «Укрінтеравтосервіс», що містяться на всіх його банківських рахунках. В свою чергу, старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. 21 квітня 2021 року було винесено постанову про арешт коштів боржника, а в подальшому і старшим державним виконавцем Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчук О.І. 21.07.2021 постанову про арешт коштів боржника, на підставі яких було накладено арешт на всі грошові кошти, що містяться на рахунках УДП «Укрінтеравтосервіс» на суму понад 2 000 000 (два мільйона гривень). При цьому арешт із розрахункових рахунків скаржника з 27.10.2020 не знімався, і такий продовжує діяти в на даний час. Крім того, згідно рішень Головного управління ДПС у Київській області від 13.11.2020 та від 29.03.2021 відносно УДП «Укрінтеравтосервіс» проводиться стягнення готівки та з рахунків у банках в рахунок погашення податкового боргу платника податків. Згідно листа Головного управління ДПС у Київській області від 06.01.2021 року в УДП «Укрінтеравтосервіс» наявний податковий борг в розмірі 15 991 919,05 грн. В той час як арешт рахунків підприємства не звільняє його від обов`язку по виплаті заробітної плати, однак однозначно є обставиною, що повинна враховуватися судом при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, з 27 жовтня 2020 та по сьогоднішній день продовжують існувати непереборні та істотні обставини, які викликані арештом банківських рахунків, та такі позбавляли УДП «Укрінтеравтосервіс» можливості сплатити заборгованість, що свідчить про наявність обгрунтованих підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до мінімальної суми. Також вказує на правові позиції Верховного Суду та уважає, що Черняхівський районний суд Житомирської області повинен застосувати принцип врахування інтересів не лише працівника, а й роботодавця і при цьому має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Тому просить суд стягнути із Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі та компенсації по невикористаній відпустці у розмірі 43 003, 95 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4300,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. У заяві також вказав, що не заперечує проти вирішення спору на умовах запропонованих відповідачем у додаткових письмових поясненнях, які надійшли до суду 11.01.2023. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 11.01.2023 на адресу суду від відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" надійшли додаткові письмові пояснення в яких відповідачем зазначено, що станом на 31.12.2022 погашено борг із заробітної плати перед позивачем у розмірі 50\~103, 95 грн, тобто заборгованість із заробітної плати погашена повністю. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку просить задовольнити частково у розмірі 4\~300 гривень, вказуючи при цьому на правові позиції Верховного Суду та те, що суд повинен застосувати принцип врахування інтересів не лише працівника, а й роботодавця і при цьому має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Судове засідання 16.01.2023 просить проводити без участі представника УДП "Укрінтеравтосервіс". Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Відповідно до\~ст. 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗПП України). Статтею 15 ЦК України\~визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» є державним унітарним підприємством, діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Підприємство є юридичною особою, здійснює свою діяльність на основі і відповідно до законодавства України, актів Уповноваженого органу управління та Статуту. Підприємство має у своєму складі територіально відокремлені підрозділи (філії). Однією з філій підприємства є філія «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс». 31.08.2016 [PERSON] прийнятий на посаду викладача у філію «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП "Укрінтеравтосервіс" на підставі наказу № 2/1-ВК від 08.06.2016. В період з 31.08.2016 по 28.02.2020 [PERSON] перебував у трудових відносинах з філією «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП "Укрінтеравтосервіс" 28.02.2020 позивач звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі заяви від 25.02.2020, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України про що має місце наказ № 5-К від 28.02.2020. В день звільнення позивачу відповідачем не виплачено всі суми, що належать йому від підприємства. Заборгованість із заробітної плати на день звільнення становила 50\~103,95 гривень. Станом на 31.12.2022 відповідачем погашено борг із заробітної плати перед позивачем у розмірі 50\~103, 95 грн. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Стаття 43\~Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1ст.1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст.\~115\~КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5\~ст.97 КЗпП України\~оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24\~ Закону України "Про оплату праці"\~передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до ст.\~24\~Закону України\~«Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до вимог\~ст.116\~КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~КЗпП України,\~Законом України «Про оплату праці»,\~а позивач\~ [PERSON] \~перебував \~ у\~трудових відносинах з\~відповідачем Українським\~державним \~підприємством по\~обслуговуванню іноземних\~та вітчизняних\~автотранспортних засобів\~"Укрінтеравтосервіс" до 28.02.2020, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. \~ \~ \~ \~Однак, в день звільнення позивача, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1\~ст. 116 КЗпП України. Як зазначалося вище відповідачем 31.12.2022 погашено борг із заробітної плати перед позивачем у повному обсязі. Виплата відповідачем боргу із заробітної плати, належної позивачу на день звільнення, не заперечується позивачем. Так, Європейський суд з прав людини зазначає, що поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема. у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням того, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] повністю погашена під час розгляду справи у суді, суд не вбачає підстав для задоволення зазначених позовних вимог, оскільки відповідачем погашено заборгованість по заробітній платі після відкриття провадження в справі, а тому суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позову у цій частині. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Частиною першою статті 117\~КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Пленум Верховного Суду України в п.20\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року №13\~постановив, що суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. \~ \~ \~ \~Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Більш того, відповідно до частини 1 статті\~115, ч. 5 ст.\~97 КЗпП України, ст.\~22, ч. 1 і 6 ст.\~24, ч.3 ст.\~15 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. В п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Сердній заробіток за час затримки розрахунку позивачем проведено відповідно до абзацу 1 п.8 IV Порядку нарахування виплат, що обислюється із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи. Абзацом 1 пункту 8 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд дійшов висновку, що оформивши звільнення позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену\~ст.117 КЗпП України. Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ст. 117 КЗпП України. Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі\~№ 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні належних сум, характером заборгованості, виплати такої заборгованості, враховуючи як інтререси працівника так і роботодавця, за обставин цієї справи суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4300,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. При цьому суд також враховує позицію позивача, який не заперечував проти такого розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні йому виплат. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присудженні до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК Україїни суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 264,37 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial