Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , мешканця м.Маріуполь, Донецької області, який загинув [INFO] за адресою: [ADDRESS] , під час пожежі, що сталася внаслідок обстрілу військовими російської федерації. Причина смерті: не встановлена через відсутність судово-медичної експертизи. Заявниця зазначила, що [INFO] під час обстрілів рф м.Маріуполь загинув її батько [PERSON] , [INFO] ., який проживав за адресою [ADDRESS] . Особисті документи були втрачені внаслідок пожежі, яка почалася після обстрілу та їхні копії не збереглися. На початок широкомасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України та до моменту своєї загибелі, батько проживав за адресою [ADDRESS] . Заявниця з родиною мешкала окремо у іншому районі міста і, через постійні обстріли вже з перших днів березня, не мала фізичної змоги дістатись до помешкання свого батька через пряму загрозу її життю. 07.03.2022 її донька [PERSON] відвідувала дідуся у його помешканні і це був останній раз, коли члени родини бачили його живим. Після цього вони не мали жодної інформації про те, де і у якому стані перебуває батько, зв`язку з ним більше не було, так як з кінця лютого 2022 року у м. Маріуполь зникли всі комунікації (світло, зв`язок, водопостачання, тощо) та припинили працювати будь-які екстрені служби. В кінці квітня 2022 року заявниця з родиною змогла виїхати з м. Маріуполь та дістатись м. Вінниця, де мешкає до тепер. На момент виїзду вони вже знали, що будинок батька згорів внаслідок обстрілів з боку військ російської федерації і що квартира, де він мешкав, повністю зруйнована. Будь-якої інформації про місцезнаходження [PERSON] вона не мала. З початку травня та по серпень 2022 року заявниця намагалась вийти на зв`язок з сусідами та знайомими її батька і з`ясувати хоч щось про його долю. У серпні з нею зв`язалась сусідка батька - [PERSON] , яка у той час знаходилась у окупованому м. Маріуполі та повідомила їй, що 22.03.2022 року стався масований обстріл району, де мешкав батько, внаслідок чого розпочалась пожежа у будинку за адресою [ADDRESS] , де вони проживали. [PERSON] повідомила, що її батько загинув у квартирі під час пожежі, що здійнялась внаслідок обстрілу. Заявниця звернулася у Відділу поліції №2 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області із заявою про загибель [PERSON] у м. Маріуполь. За наведеними у заяві обставинами внесені відомості до ЄРДР за № 12022020040000370 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Крім того, з метою реєстрації факту смерті [PERSON] вона звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із відповідною заявою, однак, їй було відмовлено у державній реєстрації смерті батька з причин, що нею, на доведення факту смерті особи, не пред`явлено жодних документів, які є підставою до державної реєстрації смерті. Зазначені вище обставини зумовили звернення до суду із вказаною заявою. Ухвалою суду від 19.01.2023 року заяву прийнято до провадження. Заявниця в судове засідання не з`явились, надала суду заяву про розгляд сзаяви у її відсутність, заяву підтримала та просила задовольнити. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України підлягає задоволенню. Відповідно до п. 8 ч.1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч. 2ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Судом установлено, [PERSON] є внутрішньо-переміщеною особою, відповідно до Довідки від 23.05.2022 року №529-5001632201 (а.с.7). Відповідно до свідоцтво про народження Серія [NUMBER] , [INFO] народилася [PERSON] . Батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28.06.1985 року, актовий запис №2061 (а.с.5). Таким чином, заявниця [PERSON] є дочкою [PERSON] . Як вбачається з повторного Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , батько заявниці [PERSON] , народився [INFO] , батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). З Акту від 28.10.2022 року написаного [PERSON] вбачається, що [PERSON] , 1968 року народження, проживаюча за адресою: [ADDRESS] , була сусідкою [PERSON] [PERSON] зазначила, що [PERSON] загинув після обстрілу будинку, під час пожежі. [PERSON] залишився у квартирі, не вийшов там і згорів. (а.с.15). 17.08.2022 року внесено відомості до ЄРДР за фактом зникнення [PERSON] , КП №12022020040000370 (а.с.16). 02.12.2022 року [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю будь-яких документів що підтверджують факт смерті, які є підставою для державної реєстрації смерті (а.с.17). Згідно з п.7 ч.1 ст.1-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Відповідно до Наказу міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №188 від 17.08.2022 "Про внесення змін до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75", Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 липня 2022 року, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 року за № 453/37789 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 27 липня 2022 року № 169) (далі- Перелік), було викладено в новій редакції. Маріупольська міська територіальна громада перебуває у вказаному переліку відповідно до пп.3 п.7 розділу ІІ Переліку. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Суд також враховує, що будь-якого документу, що свідчив про факт смерті [PERSON] заявницею не надано. До матеріалів справи долучено Акт від 28.10.2022 року написаний [PERSON] , яка засвідчила факт смерті [PERSON] , який є єдиним доказом факту смерті на окупованій території померлого. Разом з тим, оцінюючи надані заявницею докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст.3,8,9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] , який народився [INFO] в м. Маріуполь, Донецької області та помер [INFO] є доведеним та заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved