Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

громадянин [PERSON] звернувся до Томаківського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позивних вимог позивач вказує, що 22.11.2019 року уклав шлюб з громадянкою [PERSON] , [INFO] . Подружжя мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя позивача з відповідачкою не склалося внаслідок втрати взаєморозуміння, суперечок, різних поглядів на життя, шлюбні стосунки припинено, спільне господарство не ведеться. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно, поновлення її неможливо та суперечить інтересам позивача та інтересам дитини, внаслідок нестабільних відносин з відповідачкою. Сторони вже розлучалися та одружувалися знову, однак вже більше року відповідачка мешкає окремо від позивача та сина, має особисте окреме життя, мешкає разом зі своєю матер`ю за адресою: [ADDRESS] , і не цікавиться ані життям позивача, ані життям дитини, у житті дитини матір відсутня. Втрачене почуття любові та поваги одним до одного. Примирення є неможливим, і такого примирення позивач не бажає. Позивач також вказує, що на сьогоднішній день має можливість повноцінно утримувати, виховувати дитину, забезпечувати їй гідний достатній рівень життя, що підтверджується довідкою про доходи (позивач має регулярний достатній дохід), довідкою про стан здоров`я, характеристикою з місця роботи та характеристикою з місця проживання. Визначення місця проживання дитини разом з позивачем є необхідним для уникнення негативної поведінки відповідачки. Суперечки щодо рівноправності на дитину, відповідачка мотивує, що вона матір дитини з переважними правами. Відповідачку не цікавить думка позивача щодо виховання та вірогідно вона має намір перевезти дитину до іншого міста. Крім того, позивач вважає, що задоволення його позовних вимог необхідно для запобігання спричинення дитині моральних травм через суперечки батьків щодо місця перебування дитини та неможливості відповідачки забрати у позивача дитину на невизначений час, коли їй заманеться це зробити і не погрожувати позивачу цим. В підготовче судове засідання позивач з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідачка також в підготовче судове засідання з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Відзив на позов подавати не бажає. Просить суд позов задовольнити. Представник третьої особи - служби у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Просить прийняти рішення на розгляд суду. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як визначено ст.ст. 141, 153 СК України, які кореспондуються зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 157 СК України, ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали шлюб 22.11.2019 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 5. Даний факт підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого ВК Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області. Згідно довідки ВК Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 05.09.2022 року позивач [PERSON] , [INFO] , малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки про доходи № 18 від 25 липня 2022 року позивач [PERSON] має стабільний дохід. Згідно характеристики ВК Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 22.07.2022 року позивач [PERSON] , [INFO] , характеризується виключно позитивно. Згідно характеристики ТОВ «КРОК Г.Т.» позивач [PERSON] , [INFO] , характеризується виключно позитивно. Згідно довідки КНП «Томаківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Томаківської селищної ради № 318 від 26.07.2022 року про стан здоров`я особи - позивач [PERSON] , [INFO] , пройшов медичний огляд: за станом здоров`я здоровий. Згідно акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 18.01.2023 року малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Для дитини створено необхідні та належні умови для проживання, а саме: дитина забезпечена спальним місцем, необхідними меблями, одягом, сучасною технікою та ноутбуком. У зв`язку з чим малолітня особа має можливість проходити навчання дистанційно. Крім того, в будинку зроблений сучасний ремонт. Згідно висновку служби у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 19.01.2023 року можливо визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком. До того ж відповідач відзив на позов не надав, дитина на теперішній час проживає разом з позивачем. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] .. При цьому, визначення місця проживання дитини разом із позивачем не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останнього з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. Крім того, як стверджує позивач шлюб з відповідачем фактично припинено та носить лише формальний характер, примирення неможливе, а спроби зберегти сім`ю недоцільні. Отже, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення. Відповідно зникла можливість бути їхній сім`ї суспільно корисною, і взагалі - складовою самого суспільства. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про неможливість збереження шлюбу між подружжями. Крім того, вирішуючи питання щодо витрат по справі, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України. Однак, враховуючи те, що позивач в позовній заяві не ставить питання щодо стягнення понесених судових витрат, суд вважає за можливе залишити їх за ним.

Outcome: approved