Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

21.06.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовомдо Державного казначейства України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2022 року визначено головуючого-суддю Ільніцьку О.М. Ухвалою судді від 23.06.2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 08.07.2022 року на електронну адресу суду надійшла заява від представника ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області про залишення без руху позовної заяви [PERSON] на підставі п. 4 ч. 3 ст. 175 та ч. 11 ст. 187 ЦПК України. Ухвалою судді від 11.07.2022 року заяву представника відповідача ГУ Пенсійного фонду України про залишення позову без руху задоволено, позивачу надано строк 5 днів з дня отримання ним ухвали для виправлення вищевказаних недоліків. 22.07.2022 року на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява в новій редакції на виконання ухвали від 11.07.2022 року. Із врахуванням уточненої редакції позовної заяви просив визнати бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправною; стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача майнову шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади в розмірі 586\~013,48 грн, як майнової шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним; стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача моральну шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади в розмірі 50 000 грн, як моральної шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним. Ухвалою суду від 11.08.2022 року провадження у справі за позовною заявою [PERSON] закрито, роз`яснено позивачеві його право на звернення з адміністративним позовом до адміністративного суду. 23.08.2022 року від позивача надійшла апеляційна скарга на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11.08.2022 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 21.09.2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11.08.2022 року скасовано, справу направлено до Балтського районного суду Одеської області для продовження розгляду. 19.10.2022 року справа повернулась до Балтського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду. Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19.10.2022 року головуючого-суддю визначено Тітову Т.П. 19.10.2022 року на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Ухвалою судді від 20.10.2022 року прийнято до провадження судді Тітової Т.П. позовну заяву [PERSON] , постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 21.10.2022 року на адресу суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він просив визнати бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправною; стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача майнову шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади в розмірі 586\~013,48 грн, як майнової шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним; стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача моральну шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади в розмірі 50 000 грн, як моральної шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним. 08.11.2022 року на адресу суду від відповідача ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому представник просив позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення. Ухвалою суду від 06.12.2022 року закрито підготовче провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 19.12.2022 року на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він просив визнати бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправною; стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача майнову шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади в розмірі 586\~013,48 грн, як майнової шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним; стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача моральну шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади в розмірі 50 000 грн, як моральної шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним. В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджував, що він відноситься до категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому відповідно до ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ з моменту призначення пенсії мав право на її отримання у розмірі, не нижчому 8 мінімальних пенсій за віком. ЗУ «Провнесення змінта визнаннятакими,що втратиличинність,деяких законодавчихактів України» №76-VIII від 28 грудня 2014 року\~змінена редакція\~ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в результаті чого Кабінет Міністрів України отримав повноваження\~встановлювати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, починаючи з 01.01.2012 року ГУ ПФУ в Одеській області нараховувало та виплачувало позивачу пенсію у меншому розмірі, визначеному Кабінет Міністрів України, ніж те, що передбачено ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року визнано такою, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційною), ч. 3 ст. 54ЗУ«Про статусі соціальнийзахист громадян,які постраждаливнаслідок Чорнобильськоїкатастрофи» від 28.02.1991року №796-ХІІ\~у редакції ЗУ«Про внесеннязмін тавизнання такими,що втратиличинність,деяких законодавчихактів України» № 76-VIIIвід 28.12.2014року щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Неконституційність закону, встановлена рішенням Конституційного Суду України, визнається підставою для застосування наслідків, передбачених у\~ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання неконституційними законів. За позицією позивача, відповідачі завчасно не вжили заходів, а саме не звертались до суб`єктів права на конституційне подання з проханням звернутися до Конституційного Суду України, у зв`язку з чим позивач тривалий час був позбавлений правильного нарахування пенсії та замість належних йому 8 мінімальних пенсій за віком отримував набагато менші виплати. Завдана позивачу матеріальна шкода виразилась у вигляді доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3\~ст.54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХII від 28.02.1991 року), якби його право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акта (ч.3 ст.54ЗУ«Про статусі соціальнийзахист громадян,які постраждаливнаслідок Чорнобильськоїкатастрофи» від28.02.1991року №796-ХIIу редакції\~ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VІІІ). Сума завданої позивачу шкоди за період з січня 2012 року по червень 2021 року становить 586\~013,48 грн. Крім того, позивачу внаслідок дії неконституційних норм, завдано моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Позивач та його представник в судові засідання не з`являлися, на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності його представника і адвоката, позов свій підтримав в повному обсязі. ПредставникДержавної казначейської служби України в судові засідання не з`являвся, будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи у його відсутність не надавав, повідомлений про день, час та місце судових засідань належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що юридичні особи, створені державою, не відповідають по зобов`язанням держави. ДКСУ є окремою юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувало. Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України. Тобто, ДКСУ є самостійною юридичною особою, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та не уособлює Державу Україну і не відповідає особисто за її зобов`язаннями. Таким чином, Державна казначейська служба України є не лише суб`єктом владних повноважень, а є суб`єктом господарювання, яке в жодних правовідносинах з позивачем не перебувало, не порушувало прав та охоронюваних законом свобод та інтересів позивача. Враховуючи вищезазначене, кошти, які виділяються на утримання Казначейства, як окремої юридичної особи та суб`єкта господарювання, а також на цілі, визначені чинним законодавством України, не можуть бути стягнуті на користь інших осіб. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду позивачу покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Казначейством не було прийнято жодних протиправних/незаконних рішень, або ж бездіяльності, які б зачепили права позивача, а тому вимога про визнання бездіяльності ДКСУ є такою, що не підлягає задоволенню. Жодної розбивки єдиного казначейського рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади не існує, та використання коштів, які акумулюються на єдиному казначейському рахунку на сплату матеріальної/моральної шкоди не є можливим, так як єдиний казначейський рахунок є своєрідним центром, куди зараховуються усі кошти отримані від податків, зборів, інших видів доходу державного бюджету та відрахування з нього можливі виключно для виконання державних програм, передбачених ЗУ «Про державний бюджет». Тому, стягнення з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України матеріальної шкоди у розмірі 586\~013,48 грн та моральної шкоди в розмірі 50\~000 грн, призведе до нецільового використання бюджетних коштів, саме ДКСУ. Що стосується погіршення стану здоров`я та надані до суду доказиє наслідком того, що позивач є особою похилого віку та інвалідомІІ групи, а подарунки дітям та онукам, перебування в санаторії та не можливість витрачати кошти на побутові потреби не свідчить про завдання моральних страждань діями/бездіяльністю державних органів, а тому не заслуговують на увагу суду. Окрім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір та розрахунок моральної шкоди. Представник ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області в судові засідання не з`являвся, будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи у його відсутність не надавав, повідомлений про день, час та місце судових засідань належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити без задоволення позовні вимоги позивача, посилаючись на те, щоматеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду справи, незважаючи на вимоги Конституційного Суду України, що вказані у його рішенні від 07.04.2021 року не прийнятий. Положення ст. 1175 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, так як вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним. Жодних правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про стягнення з ГУ матеріальної шкоди не існує. ГУ, як суб`єкт владних повноважень, не мало жодних правових підстав для виплати позивачу пенсії в будь-яких інших розмірах ніж ті, що були визначені законодавством, чинним на момент виплати такої пенсії. Окрім того, позивачем у позовній заяві не наведено жодних об`єктивних доказів, які б підтверджували завдання йому моральної шкоди, а також не обґрунтовано розмір заявленої моральної шкоди у сумі 50\~000 грн. Враховуючи відсутність обов`язкових підстав для настання цивільно-правової відповідальності, а саме: відсутність вини з боку ГУ, відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУ та заподіяною шкодою, відсутність з боку позивача підтверджень факту заподіяння шкоди, відсутні і підстави для застосування до ГУ цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди. Ознайомившись з позовом позивача та відзивами відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 24.12.2019 року [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, йому встановлено ІІ групу інвалідності безстроково (а.с. 18). Відповідно до копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07.12.2021 року на підставі рішення Конституційного суду позивачу автоматично перераховано пенсію з 01.07.2021 року та її розмір становить 8272,28 грн (а.с.51-55). Ст. 56 Конституції України\~кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно\~ст. 1175 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Отже, Основним законом і базовим нормативним актом, яким врегульовані цивільні правовідносини (ЦК України), у тому числі і деліктні, кожному гарантується право на відшкодування шкоди, завданої застосуванням до особи зі сторони державних органів закону, який у встановленому порядку визнаний неконституційним. Відсутність спеціального закону (нормативного акта), який визначає механізм (порядок і умови) компенсації громадянам втрат, яких вони зазнали внаслідок визнання неконституційним закону, не може бути підставою для відмови у реалізації конституційних гарантій. Рішенням Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року визнано такою, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційною), ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ\~у редакції ЗУ «Про внесеннязмін тавизнання такими,що втратиличинність,деяких законодавчихактів України» № 76-VIIIвід 28.12.2014року щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України встановлені такі факти і зроблені відповідні їм висновки: «Змінивши пп. 13\~п. 4 розділу I\~Закону № 76-VIII\~законодавче регулювання мінімальних розмірів державних пенсій, Верховна Рада України скасувала соціальні гарантії, передбачені ч. 3\~ст. 54\~Закону № 796-XII\~у редакції\~Закону\~№ 230/96-ВР, та\~допустила можливість зменшення гарантованих мінімальних розмірів державних пенсій. Держава в особі Кабінету Міністрів України визначила у\~Порядку\~мінімальні розміри державної пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи\~у розмірах істотно менших, ніж їх було гарантовано\~Законом\~№ 796-XII\~у редакції\~Закону\~№ 230/96-ВР, знівелювавши саму сутність визначених\~ст. ст.\~3,\~16,\~50\~Конституції України\~прав та гарантій, що фактично є недодержанням державою свого позитивного обов`язку забезпечувати цю категорію осіб гарантованим рівнем соціального захисту. Соціальні зобов`язання держави перед громадянами, які втратили здоров`я внаслідок того, що держава свого часу зобов`язала їх взяти участь у подоланні наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - катастрофи планетарного масштабу, та які зазнали інвалідності внаслідок таких дій, а також перед особами з інвалідністю з числа потерпілих від цієї катастрофи не мають залежати від фінансових можливостей держави та її економічного становища. Держава в особі Кабінету Міністрів України зменшила гарантовані мінімальні розміри державної пенсії, що їх було передбачено\~ст. 54\~Закону № 796-XII\~до внесення змін\~Законом\~№ 76-VIII.\~Наслідком ужитих державою заходів стало позбавлення Заявників майна в розумінні того, як його витлумачив Європейський суд із прав людини. Держава має відшкодувати шкоду громадянам України, на яких поширюється дія\~ст. 54\~Закону № 796-XII, завдану їм внаслідок дії\~ч. 3\~ст. 54 Закону № 796-XII\~у редакції\~Закону\~№ 76-VIII. Відповідно до\~ч. 3\~ст. 152 Конституції України\~матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування" (абзац 5пп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 7 жовтня 2009 року\~№ 25-рп/2009). Держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії\~ст. 54\~Закону № 796-XII\~у редакції\~Закону\~№ 76-VIII. У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України, зокрема, ухвалено, що\~громадяни України, на яких поширюється дія\~ст. 54\~ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року № 796-XII,\~мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії\~ч. 3\~ст. 54 цього закону\~в редакції\~ЗУ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року\~№ 76-VIII». Аналіз наведених фактів і висновків дає підстави обґрунтовано стверджувати, що рішення Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року має ретроспективну дію у частині обов`язку Держави відшкодувати громадянам шкоду, завдану внаслідок дії неконституційного закону ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII\~в редакції\~ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII. За станом на сьогодні рішення Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року у частині розроблення порядку (юридичного механізму) відшкодування шкоди, якої зазнали громадяни внаслідок дії\~ст. 54 Закону № 796-ХІІ\~у редакції\~Закону № 76--VIII, не виконане. За таких обставин при вирішенні цього спору слід керуватися загальними нормами, що регулюють правовідносини з відшкодування шкоди, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року встановлено, що за час дії\~ст. 54 Закону № 796-XII\~у редакції\~Закону № 76-VIII\~громадяни, на яких поширювалася дія цього\~Закону, були позбавлені майна у виді недоплаченої пенсії, щодо отримання якого вони мали правомірні очікування. Відповідно до п.8 ч.2\~ст. 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Ч. 2 ст. 22 ЦК України\~визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У справі, що переглядається, рішенням Конституційного Суду України №1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року, а також долученими належними і допустимими доказами, зокрема розрахунком позивача недоплаченої пенсії за період з 01.01.2012 року по 01.07.2021 року (а.с. 14-16), копіями посвідчень (а.с. 18, 48-49), копією листа ГУ ПФУ в Одеській області (а.с. 51-55), доведений склад цивільного правопорушення, що є підставою для задоволення вимоги про стягнення із Держави на користь позивача упущеної вигоди у виді грошових коштів, які не були нараховані і виплачені позивачу внаслідок прийняття Державою в особі Верховної Ради України закону, який визнаний неконституційним. Наведений позивачем розмір недоплаченої пенсії (а.с. 14-16) з урахуванням наявних у справі доказів про розмір фактично виплаченої пенсії (а.с. 53-55) і загальновідомих даних про законодавчо встановлені розміри мінімальних пенсій, не є вочевидь неправильним та\\або завищеним. Відповідачі у справі не надали суду жодних обґрунтованих заперечень відносно правильності розрахованої позивачем суми недоплаченої пенсії, а тому відповідно до приписів ст. 13, ст. 81 ЦПК України\~суд визнає частково обґрунтованим наданий позивачем розрахунок, зазначаючи, що позивач в доданому до позовної заяви розрахунку матеріальної шкоди просить її стягнути з січня 2012 року, але суд такі вимоги до уваги не приймає, оскільки в ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII\~внесені зміни ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII, отже стягнення матеріальної шкоди в період з січня 2012 року по грудень 2014 року задоволенню не підлягає, також позивачем не надано розрахунку про фактичну виплату пенсії з січня 2015 року по грудень 2015 року, що унеможливлює судом розрахувати різницю пенсії, яку недоотримав позивач. Крім того, суд зазначає, що мінімальний розмір пенсії за віком в грудні 2016 року складав 1208 грн, що не відповідає зазначеній пенсії в розрахунку позивача, звідси слідує, що недоотримана пенсія позивача за грудень 2016 року складає 5122,04 грн, що стосується визначеної пенсії позивачем в розрахунку за грудень 2017 року, то суд констатує, що в грудні 2017 року розмір пенсії не міг перевищувати суму 10740 грн, отже недоотримана пенсія позивача за грудень 2017 року склала 6198,04 грн. Отже, позовна вимога про стягнення із Держави на користь позивача недоплаченої пенсії підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 447\~045,15 грн. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021р. у справі №346/5428/17 (провадження №61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України», тому вимога позивача про стягнення солідарно з відповідачів матеріальної та моральної шкоди шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з того, що відповідно до п.9 ч.2\~ст. 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із ч. ч.1 - 3\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з положень ст. ст. 16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до п.3 ч.2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади в інших випадках, встановлених законом. Такий випадок передбачений\~ст.1175 ЦК України. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин чи фактів, за яких особа може стверджувати або ж вважати, що їй заподіяно моральної шкоди. Поза розумним сумнівом є те, що усвідомлення факту порушення свого права викликає у будь-якої особи певні негативні емоції, переживання, страждання, тощо, тривалість, інтенсивність і глибину яких можна визначити лише опосередковано через фактичні обставини. Тобто, існує презумпція заподіяння моральної шкоди. Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на його статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, вік і стан здоров`я, що він потребує психологічної реабілітації, що він не мав можливість робити подарунки дітям та онукам і їздити до санаторіїв. Оцінюючи наведені доводи, суд приходить до висновку, що визначена позивачем сума відшкодування не відповідає вимогам розумності і справедливості. Суд враховує характер спірних правовідносин\~та те, що позивач зазнав матеріальних втрат внаслідок прийняття закону, який у подальшому визнаний неконституційним, і матеріали справи не містять доказів того, що зміни у стані здоров`я позивача сталися саме внаслідок нестачі коштів. Окрім того, рішенням суду на користь позивача стягнута сума недоотриманих коштів, що певним чином компенсує матеріальні втрати. Зважаючи на наведене на переконання суду справедливою є грошова компенсація у розмірі 1000 грн. Що стосується позовної вимоги про визнання бездіяльності суб`єктів владних повноважень, а самеДержавного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, протиправною, то суд зазначає наступне. Представнику позивача в судовому засіданні було роз`яснено право на уточнення даної вимоги, але позивач не скористався своїм правом, а навпаки в наступні судові засідання не з`являвся та надавав заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності його представника і адвоката. А суд вирішує справу тільки на підставі заявлених та обґрунтованих вимог позивача. Вимога щодо визнання протиправною бездіяльності Головного Управління ПФУ в Одеській області та Державного казначейства України позивачем не конкретизована ані в тексті позовної заяви, ані в прохальній її частині, ані в письмових поясненнях. Зокрема, відсутні відомості про те, у чому саме полягає бездіяльність відповідачів, яку позивач просить визнати протиправною, і чи є ця бездіяльність, в розумінні позивача, передумовою, що спричинила завдання йому матеріальної та моральної шкоди, яку він просить відшкодувати. Наведені обставини виключають можливість вирішити питання про те, чи стосуються вимоги позивача про відшкодування шкоди саме тієї шкоди, яка завдана, зокрема, протиправними діяннями суб`єкта владних повноважень, і мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства як такі, що заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, або вказані вимоги є самостійними та такими, що не залежать від вирішення інших вимог, заявлених у цьому позові. Отже, суду не вдалося з`ясувати обставин, які мають значення для правильного визначення юрисдикції даного спору по вимогі позивача про визнання бездіяльності відповідачів протиправною, оскільки станом на даний час вказана вимога позивачем не уточнена та не конкретизована, тому суд відмовляє у задоволенні даної вимоги. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають компенсації відповідно до ч.6\~ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial