Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

10 листопада 2022 року представник позивача звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що [PERSON] 2 вересня 2019 року була прийнята кондуктором громадського транспорту в службу експлуатації депо №1 КП «Міський тролейбус». 1 лютого 2022 року переведено кондуктором громадського транспорту з контролю служби експлуатації депо №1 на тому ж підприємстві. За час роботи на підприємстві КП «Міський тролейбус» з позивачкою стався нещасний випадок, що підтверджується актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1/П від 20 серпня 2021 року. Згідно вказаного акту комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено, що нещасний випадок, який стався з [PERSON] , пов`язаний з виробництвом. Згідно довідки МСЕК від 26 жовтня 2022 року серії 12 ААА № 059439 [PERSON] первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15%. Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] був встановлений діагноз: черепно-мозкова травма, забій головного мозку 1 ступеня, субарахноїдальний крововилив, компресійний перелом тіла L1 хребця. Таким чином через нещасний випадок на виробництві було порушено нормальні життєві зв`язки позивачки. Тривалий процес лікування позбавляє її можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту настання нещасного випадку на виробництві позивачка відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того позивачка постійно відчуває психологічний дискомфорт, що позначається на її душевному та фізичному станах через незворотність негативних змін у його житті. Тому моральні страждання повинні бути відшкодовані [PERSON] внаслідок ушкодження її здоров`я через неналежне виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у неї травми. Враховуючи ступінь втрати професійної працездатності позивачки (15%), просив суд стягнути на користь позивачки з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. У відзиві представник відповідача, КП «Міський тролейбус», не визнаючи позовні вимоги [PERSON] , вказував, що загальний строк тимчасової непрацездатності позивачки становив 58 календарних днів, а [PERSON] у такий період була забезпечена матеріальною допомогою з тимчасової непрацездатності. В подальшому з 4 січня 2022 року по 14 січня 2022 року позивачка також була забезпечена матеріальною допомогою з тимчасової непрацездатності внаслідок отриманої нею травми під час нещасного випадку на виробництві. На теперішній час [PERSON] працює на займаній нею до вказаної події посаді та жодних обмежень щодо зайняття нею даної чи іншої посади МСЕК не визначено. Враховуючи, що [PERSON] не довела завдання їй моральної шкоди з боку відповідача, а заявлена нею сума компенсації душевних страждань завищена, то просив суд відмовити у позові [PERSON] повністю. Ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Мотуз А. В., у судове засідання не з`явились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову [PERSON] . Представник відповідача, [PERSON] , у судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені у відзиві на позов, та просив суд відмовити у позовних вимогах [PERSON] у повному обсязі. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного вмотивування. Судом встановлено, що [PERSON] була 2 вересня 2019 року прийнято кондуктором громадського транспорту в службу експлуатації депо № 1 «Рокувата» КП «Міський тролейбус», а 1 лютого 2022 року [PERSON] було переведено кондуктором громадського транспорту з контрою служби експлуатації депо № 1 КП «Міський тролейбус», що підтверджується копією трудової книжки позивачки (серія [NUMBER] ) (а. с. 7-9). Згідно виписки із медичної картка стаціонарного хворого № У-14695 [PERSON] встановлений діагноз черепно-мозкова травма, забій головного мозку 1 ступеня, субарахноїдальний крововилив, компресійний перелом тіла L1 хребця, отримані нею 24 листопада 2020 року (а. с. 19). Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку, складеного 20 серпня 2021 року відносно КП «Міський тролейбус»\~встановлено, що 24 листопада 2020 року об 6 год. 10 хв. [PERSON] прибула до депо № 1 КП «Міський тролейбус», де отримала шляховий лист НТ № 0132664 у оператора диспетчерської служби (з випуску) депо № 1 для роботи у зміні за графіком тролейбуса по маршруту № 3, після чого попрямувала до тролейбуса №0020, де стала на своє робоче місце. Приблизно об 11 год.15 хв. [PERSON] , знаходячись в салоні тролейбуса після зупинки «8-ма міська лікарня», під час збору плати за проїзд в кінці салону, відчула різке гальмування та не втримавшись за поручень почала падати й миттєво опинилася в передній частині тролейбуса, сильний удар головою вона відчула спиною та щелепами. Водій [PERSON] за телефоном об 11 год. 24 хв. викликав швидку медичну допомогу. Об 11 год.28 хв. прибула швидка медична допомога, працівники якої надали [PERSON] медичну допомогу та доправили до травматичного пункту КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8»КМР». Комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що нещасний випадок з кондуктором громадського транспорту депо № 1 КП «Міський тролейбус» [PERSON] є таким, що пов`язаний з виробництвом. За довідкою МСЕК від 26.10.2022 р. серії 12 ААА № 059439 [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 15 % (первинно) з 24 жовтня 2022 року по 1 листопада 2023 року й зазначено, що [PERSON] потребує медикаментозне лікування та ВМП (а. с. 18). У зв`язку із отриманим нещасним випадком на виробництві [PERSON] також перебувала на стаціонарному лікуванні з 04.01.2022 року по 14.01.2022 року, що підтверджується випискою із медичної карти хворої № 4/4 (а. с. 20). Суд зазначає, що ст. 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За ч. 4\~ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. У\~\~статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Відповідно до\~ст.\~4\~Закону України\~«Про охорону\~праці» державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до\~Конституції України\~Верховною Радою\~України і\~спрямована на\~створення належних,\~безпечних і\~здорових умов\~праці,\~запобігання нещасним\~випадкам та\~професійним захворюванням. Відповідно до\~6\~Закону України\~«Про охорону\~праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення\~безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. На підставі\~ст.237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Враховуючи, що відшкодування працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому ст. 237-1 КЗпП України, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, та моральну шкоду її заподіяно ушкодженням здоров`я під час роботи саме у відповідача, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок КП «Міський тролейбус». Так судом встановлено, що у зв`язку з отриманням шкоди здоров`я, заподіяного внаслідок нещасного випадку на виробництві, втрати [PERSON] працездатності у розмірі 15%, позивачці безумовно було заподіяно моральну шкоду. Внаслідок ушкодження здоров`я у позивачки змінилися умови життя, вона змушена проходити тривале лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт у повсякденному житті, обмеженість у можливості продовжувати колишній активний спосіб життя та тривогу за майбутнє. Таким чином суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не довела спричинення їй саме з вини роботодавця-відповідача моральної шкоди. На підставі переліченого суд не приймає до уваги надані представником відповідача витягі з табелів з обліку робочого часу [PERSON] на КП «Міський тролейбус» за грудень 2020 року, січень-грудень 2021 року та січень-жовтень 2022 року, листи непрацездатності позивачки (АДЮ № 402292, АДЮ № 673783, АДЮ № 581530, АДЮ № 579133, АДЮ № 549095 та АДЮ № 470050), а також наказ про надання відпустки [PERSON] , оскільки компенсаційні заходи внаслідок отримання позивачкою травми на виробництві не можуть повністю нівелювати завдані їй душевні страждання від перенесеного нею ушкодження здоров`я на виробництві. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності та справедливості. Так відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31\~березня 1995\~року розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачці моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивачки, ступінь втрати нею професійної працездатності 15%, що свідчить про важкість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивачки. Як слідує з наявної в матеріалах справи медичної документації, після втрати працездатності у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування у зв`язку з отриманою травмою на виробництві. Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність й тривалість моральних страждань позивачки, суд приходить до висновку, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди є завищеним, тому суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] у вигляді одноразового відшкодування в сумі саме 40000 грн. Суд зазначає, що виконуючи судове рішення про стягнення на користь працівника моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, роботодавець як податковий агент утримує із присудженої суми відповідні податки і збори, оскільки суд, задовольняючи позовні вимоги працівника, визначає суму без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого на підставі закону виступає роботодавець, тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди на корись позивача, визначає суму моральної шкоди без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 7 жовтня 2020 року по справі № 523/14396/19. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави також судовий збір в сумі 400 грн.

Outcome: partial