Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ,- «Про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою» (вхідний № 3017/20-вх від 28.05.2020 року), на обґрунтування якого зазначив, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- та на земельній ділянці, площею 0,1435 гектарів (кадастровий № 63242551000:01:002:0110), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯК № 353823) від 17.07.2012 року, зареєстрованого за № 632425511001030 в книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю. По сусідству розташований житловий будинок, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- власником якого є [PERSON] . В своєму будинку [PERSON] постійно не мешкає, чим скористався відповідач, та зухвало відібрав частину земельної ділянки, зніс половину його воріт, переніс паркан таким чином, що позивач тепер не має можливості використовувати в`їзд через ворота, повноцінно користуватися своєю земельною ділянкою. [PERSON] неодноразово звертався зі скаргами до Нововодолазької селищної ради, однак отримував відповіді, що вирішення питань з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками відноситься до компетенції суду, а також до відповідача - з вимогою про звільнення належної йому земельної ділянки, проте [PERSON] на вимоги не реагує. Просив зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, кадастровий № 63242551000:01:002:0110, за адресом: [ADDRESS] ,- шляхом знесення самочинно збудованих елементів, які розташовані на його земельній ділянці, стягнувши судові витрати з відповідача (а. с. 2 5). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 19.06.2020 року, прийнято позовну заву [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ,- «Про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою» та відкрито загальне позовне провадження у справі (а. с. 25 28). 15.07.2020 року за вхідним № 4139/20-вх до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача [PERSON] за ордером - адвокатом Ходаковським Ю. В., в якому той просить відмовити позивачу у задоволенні позову повністю у зв`язку із тим, що його вимоги не обґрунтовані, не містять фактичних даних, що паркан його довірительці дійсно знаходиться на земельній ділянці позивача, не конкретизовано місце земельної ділянки, на якій розташований паркан, його довжина, глибина розташування, та не зазначено, які саме елементи він просить знести. Вважає, що заявлені вимоги не є конкретними, тому вони не підлягають задоволенню (а. с. 35 36, 37, 38). 02.02.2021 року за вхідним № 616/21-вх позивач надав свої письмові заперечення на відзив, в яких просив визнати доводи відповідача неспроможними і такими, що суперечать реальним обставинам, а також зобов`язати відповідача надати документи на належне землеволодіння з описом кордонів і межових знаків (а. с. 88, 89 93). 08.02.2021 року представник відповідача за ордером адвокат Ходаковський Ю. В. надав заперечення на відповідь на відзив (вхідний № 743/21-вх), в яких просив в задоволені позову відмовити, зазначивши, що документи на земельну ділянку сторона відповідача надати не може, оскільки вона не приватизована, а також зазначив, що акт не допуску на їх територію не є доказом порушення прав [PERSON] (а. с. 101). 18.02.2021 року за вхідним № 907/21-вх позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування додаткових доказів у відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача, а саме: копії рішення зі схемами земельної ділянки про виділення відповідачу земельної ділянки за адресом: [ADDRESS] . Проте в подальшому (заява, зареєстрована за вхідним № 4091/21-вх від 20.07.2021 року) [PERSON] від свого клопотання відмовився та просив справу розглядати за наявним у ній доказами (а. с. 104 - 106, 135). Ухвалою, постановленою Нововодолазьким районним судом Харківської області 20.07.2021 року, підготовче провадження у справі з єдиним унікальним № 631/422/20 (провадження № 2/631/178/21) за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ,- «Про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою» закрито із призначенням справи до судового розгляду по суті (а. с. 139 144). Після закриття підготовчого провадження позивач звернувся до суду із заявою про зобов`язання третьої особи, яка бере участь у справі, надати документацію на земельну ділянку за адресом: [ADDRESS] ,- а також із письмовим повідомлення, що добре розуміє про неможливість змінити предмет позову на стадії судового розгляду справи (а. с. 148, 150). Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надавши пояснення відповідно до змісту позовної заяви. Представник позивача адвокат Орєхова Н. В., яка діє за ордером (серії АХ № 1109844), виданим 12.12.2022 року на підставі доручення на надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.12.2022 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 766, виданого 25.06.2010 року Головою Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури на підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 10 від 25.06.2010 року, у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, проте позивач [PERSON] подав заяву, зареєстровану за вхідним № 4550/22-вх від 26.12.2022 року, в якій просив справу розглядати за відсутності представника (а. с. 184 186, 201) Відповідач [PERSON] у судовому засідання позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, та зауваживши, що не заважає [PERSON] користуватися його власністю, тому вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ходаковський Ю. В., який діяв за ордером (серії АХ № 1019299), виданим 14.07.2020 року на підставі договору про надання правової допомоги № 268 від 08.07.2020 року, а також Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3570, виданого 06.10.2010 року Донецькою обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури на підставі рішення № 13, у судовому засіданні проти позову заперечував через його необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, звертаючи увагу суду на їх неконкретність, що тягне за собою необхідність відмови у задоволенні позову. В подальшому у суд не з`явився, хоча про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надавав, проте відповідач [PERSON] у своїй письмовій заяві, зареєстрованій за вхідним № 4549/22-вх від 26.12.2022 року, зазначила, що зателефонувала представнику, який повідом їй, що їхати у суд не буде (а. с. 200, 37, 38). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ - у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак від селищного голови Єсіна О. надійшло клопотання, зареєстроване за вхідним № ЕП-1293/22-вх від 19.12.2022 року, в якому він просив справу розглянути за відсутності їх представника, вказавши, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував (а. с. 195). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача свідчить її відповідне клопотання, долучене до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, й представники сторін повторно не з`явились у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Приходячи до такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Зважаючи на надання пояснень представником відповідача безпосередньо у судовому засіданні, а також повторне нез`явлення і його, і представника позивача у судові засідання без повідомлення суду про причини такої неявки, суд не знаходить підстав задля визнання її поважною, а, отже, їх неявка у судове засідання, про дату, час і місце якого вони повідомлені своєчасно та належним чином згідно із вимогами Цивільного процесуального кодексу України, є такою, що слід вважати без поважних причин. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: вислухавши пояснення сторін, представника відповідача та дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З Державного акту на право приватної власності на землю (серії ЯК № 353823), виданого 19.06.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 97 від 26.04.2012 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 632425511001030, вбачається, що [PERSON] , який мешкає за адресом: [ADDRESS] ,- є власником земельної ділянки, площею 0,1435 гектарів, в межах згідно з планом, яка розташована за адресом: [ADDRESS] (а. с. 10). Листом, зареєстрованим за вихідним № 02-33/2229 від 19.11.2019 року, селищний голова Нововодолазької селищної ради Єсін О. повідомив [PERSON] про те, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (а. с. 11). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6311471862019, сформованого 31.10.2019 року на запит [PERSON] , земельна ділянка (кадастровий № 6324255100:01:002:0110) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1417 гектарів, розташована на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, є приватною власністю [PERSON] та зареєстрована 17.07.2012 року Відділом Держкомзему у Нововодолазькому районі Харківської області. Документ що посвідчує право власності державний акт № ЯК 353823 від 17.07.2012 року (а. с. 12 - 14). З таблиці відомостей про цільове призначення земельної ділянки (кадастровий № 6324255100:021:002:0110), загальною площею 0,1417 гектарів, вбачається, що ця земельна ділянка має цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),- межує із землями комунальної власності Нововодолазької селищної ради та земельними ділянками [PERSON] , [PERSON] [PERSON] (а. с. 15 - 16). Згідно з листом селищного голови Нововодолазької селищної ради Єсіна О., зареєстрованим за вихідним № 1294 від 11.08.2011 року, [PERSON] повідомлено про встановлення меж між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] у присутності [PERSON] та [PERSON] , з якими вони були згоні, про що свідчить акт (а. с. 89). Відповідно до акту, який доданий без будь якого посвідчення до листа селищного голови, його було складено 19.08.2019 року комісією у складі [PERSON] та [PERSON] в присутності [PERSON] та [PERSON] (без зазначення посад та статусів цих осіб) та ним на підставі технічної документації № 14-1337 від 21.06.1988 року та технічної документації № 41-4979 від 21.02.1995 року встановлено межу між домоволодіннями по [ADDRESS] , а саме: [ADDRESS] , що належать [PERSON] , та [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Підписи цих осіб містять позначку «з межею згоден» (а. с. 90). Листом селищного голови Нововодолазької селищної ради Єсіна О., зареєстрованим за вихідним № 02-33/1897 від 08.09.2020 року, [PERSON] повідомлено, що 14.08.2020 року на його прохання за адресом: [ADDRESS] ,- з метою закріплення в натурі (на місцевості) межових знаків земельної ділянки з кадастровим № 6324255100:01:002:0110, під час проведення робіт, суміжник земельної ділянки [PERSON] не допустила фахівців ПП «Абрис» на спільну земельну ділянку, про що було складено відповідний акт (а. с. 91). З інформації директора ПП «Абрис» [PERSON] , наданої на ім`я компетентних органів, убачається, що встановити межові знаки на відрізку від Б до В земельної ділянки з кадастровим № 6324252100:01:002:0110, яка знаходиться у власності [PERSON] та розташована по [ADDRESS] , не виявилось за можливе, оскільки територія, на якій повинні знаходитись межові знаки, загороджена забором та доступ до неї не забезпечений (а. с. 92). З акту не допуску на територію, складеного 14.08.2020 року в селищі міського типу Нова Водолага, що підписаний спеціалістами ПП «Абрис» [PERSON] та [PERSON] , а також спеціалістами Нововодолазької селищної ради Семикрас С. В., [PERSON] і [PERSON] , убачається засвідчення факту не допуску суміжником на спірну земельну ділянку, яка знаходиться по [ADDRESS] (кадастровий № 6324255100:01:002:0110), для здійснення робіт по закріпленню в натурі (на місцевості) межових знаків (а. с. 93). Планом земельної ділянки по [ADDRESS] , що засвідчений підписом директора ПП «Абрис» [PERSON] та печаткою цього підприємства, зафіксовано межі згідно з Державним актом та фактичні межі на 2021 рік (а. с. 103). З відповіді [PERSON] , наданої селищним головою Нововодолазької селищної ради Єсіним О., зареєстрованої за вихідним № 02-33/556 від 01.03.2021 року, убачається про неможливість надати копії рішень зі схемами земельної ділянки про виділення третій особі [PERSON] , яка знаходиться в її користуванні по [ADDRESS] (а. с. 149). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Земельного кодексу України № 2768-ІІІ від 25.10.2001 року (із змінами та доповненнями), постановами Великої Палати Верховного Суду, прийнятими 02.02.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), 04.12.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), 25.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 924/1473/15 (провадження №12-15гс19) та 08.06.2021 року в справи з єдиним унікальним № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21), а також постановою Верховного Суду, прийнятою 15.04.2020 року колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи з єдиним унікальним № 714/177/18 (провадження № 61-15094св19). Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Розв`язуючи спір, суд виходить з того, що його правове регулювання здійснюється як нормами чинного міжнародного, так і національного законодавства з огляду на зміст статті 9 Конституції України, яка мовить про те, що міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відтак, ураховуючи зміст наведеної конституційної норми права однією із складових національної правової системи є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, учинена 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, зокрема, статті 1 Першого проколу, якою закріплені основоположні принципи захисту права власності. Вказана норма міжнародної конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національного законодавства основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визначення й захисту усіх форм власності, закріплені в Конституції України, яка у своїх частинах 1, 2 та 4 статті 13 й частині 2 статті 14 гарантує, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності які рівні перед законом. Право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У свою чергу й стаття 41 Основного Закону нашої держави наголошує на тому, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Крім того, положення частини 1 статті 317 наведеного кодексу обумовлюють, що зміст права власності включає право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також, частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, як норма статті 41 Конституції України, так і частини 1 статті 321 цивільного кодифікованого акту України закріплюють непорушність права власності та передбачають заборону на протиправне позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 2 та 4 статті 373 цього ж кодексу констатовано, що право власності на землю гарантується Конституцією України, набувається і здійснюється відповідно до закону й власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до змісту частин 1 і 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. При цьому як роз`яснюють частини 1 та 2 стаття 116 й пункти «а» і «б» частини 1 статті 90 зазначеного кодексу, громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом , шляхом передачі земельних ділянок у власність, а власники земельних ділянок мають право передавати її в оренду, заставу, спадщину, самостійно господарювати на землі. Відтак, право власності, зокрема й на землю, належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. За змістом положення статті 122 Земельного кодексу України вирішення питання щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відтак, позивачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка із кадастровим № 6324255100:01:002:0110 та з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1417 гектарів, що розташована на території Знам`янської сільської ради Харківського (раніше Нововодолазького) району Харківської області, у користуванні якої він має перешкоди. Отже, як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до положень частини 1 статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Крім того, з огляду на припис статті 152 вказаного кодексу держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Отже, статтею 158 зазначеного вище кодифікованого акту України регламентовано, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пункту 3 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд. Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором. Отже, за змістом статті 391 цивільного кодифікованого акта України та статті 155 Земельного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких він звернувся до суду. Крім того, суд повинен з`ясувати: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому саме полягає таке порушення; якими доказами це доводиться,- й залежно від цього вирішує питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити його поновлення. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві які саме дії необхідно вчинити особі, до якої пред`явлено позов, задля відновлення порушеного права чи інтересу. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у чинному законодавстві право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведене не дозволяє звертатися в суд щодо певних обставин абстрактно і лише тому, що позивач вважає саме так. Тобто, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої перший просить ухвалити судове рішення; підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу; а правовою підстава позову слід вважати зазначені у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду, прийнятій 02.02.2021 року у справі з єдиним унікальним № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зроблені наступні висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала і про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, що є ефективним, тобто таким, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови у справах з єдиним унікальним № 338/180/17 від 05.06.2018 року, № 905/1926/16 від 11.09.2018 року, № 569/17272/15-ц від 30.01.2019 року, № 487/10132/14-ц від 11.09.2019 року та № 145/2047/16-ц від 16.06.2020 року). Розв`язуючи цивільно-правовий спір суд також має ураховувати, що матеріально-правова вимога позивача до відповідача складає предметом позову, з яким позивач визначається самостійно й його невідповідність чинному законодавству або неконкретність тягне за собою рішення про відмову в позові, тоді як помилка у нормі права, що складає саме правову підставу позову такого наслідку не несе. До подібного висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 15.04.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 714/177/18 (провадження № 61-15094св19), а також й Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, прийнятих 04.12.2019 року в межах справ з єдиним унікальним № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та 25.06.2019 року з єдиним унікальним № 924/1473/15 (провадження №12-15гс19), а також 08.06.2021 року з єдиним унікальним № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). Отже, на підставі статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, суд, ухвалюючи рішення, кожного разу обмежений змістом позовних вимог та обсягом доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Цивільним процесуальним кодексом випадках. Наведене повністю кореспондує із змістом пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», від положень якої до сих пір не відійшов Верховний Суд, а тому обов`язкової до застосування судами, де чітко вказано, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, як убачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] фактично бажає усунення перешкод у користуванні його власності у виді земельної ділянки шляхом знесення самовільно збудованих конструкцій, проте його вимоги є неконкретними, занадто загальними, тобто більш абстрактними, ніж конкретними, що позбавляє суд можливості перевірити, чи порушуються права позивача з боку відповідача та якими саме діями чи бездіяльністю та у який спосіб їх можна відновити. На виконання приписів частини 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України судом були вчинені дії щодо сприяння сторонам у справі здійснити свої процесуальні права шляхом роз`яснення прав позивача щодо зміни та уточнення позовних вимог, надання відповідних доказів тощо, проте він у письмовій формі наполягав на розгляду позову саме із таким предметом (позовними вимогами) та констатував, що ним надано суду усі докази, які він вважає за потрібне. Фактично позивач намагався перекласти на суд функції, притаманні саме йому як позивачу, що є неприпустимим, оскільки алгоритми та механізми розв`язування будь-яких цивільно-правових спорів імперативно обумовлений нормами чинного цивільного процесуального законодавства України. Відтак, позовні вимоги невизначені в частині які саме самочинно збудовані елементи слід знести, хто ці елементи будував, де конкретно вони розташовані на належній позивачу земельній ділянці, чи дійсно вони відносяться до категорії самочинних. Натомість як обумовлено статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, чинним процесуальним законодавством заборонено судові самостійно та з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору, а також змінювати або уточнювати позовні вимоги. Вказуючи на таке, суд ураховує, що це стосується саме предмета позову, а не його правової підстави (тобто нормативно-правового підґрунтя), про що визначила Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, прийнятих 04.12.2019 року в межах справ з єдиним унікальним № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та 25.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 924/1473/15 (провадження №12-15гс19), зробивши правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Натомість, також як вказує Велика Палата Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 року у справі з єдиним унікальним № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) визначення предмета та підстав спору є правом позивача, здійснюючи своє «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Також, з огляду на зміст частин 4 статті 376 Цивільного кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Проте позивачем жодним чином не доведено у процесуальний спосіб, зокрема, шляхом надання експертного висновку або висновку спеціаліста щодо можливості віднесення елементів, які він вважає, що слід знести, саме до самочинного будівництва, а також, що відповідач є саме тою особою, яка це відповідно до норм матеріального цивільного права повинна здійснити. Також [PERSON] не заявлялись відповідні клопотання щодо призначення судової земельно-технічної експертизи, хоча він повністю обізнаний, зокрема, і внаслідок неодноразового роз`яснення саме судом, у його процесуальних правах, в тому числі й щодо надання доказів та заявлення відповідних клопотань. Відтак, за положеннями статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до її статті 13 повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Натомість власник майна, який вважає, що його право порушено, повинен беззаперечно довести цей факт суду. Оскільки позивач таке право у процесуальний спосіб не довів, тому з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та не можливість задоволення його позову шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, кадастровий № 63242551000:01:002:0110 за адресом: [ADDRESS] , шляхом знесення самочинно збудованих елементів, які розташовані на його земельній ділянці. Натомість, він як власник земельної ділянки (кадастровий № 63242551000:01:002:0110) не позбавлений у подальшому у разі триваючого порушення його прав власника на судовий захист в порядку передбаченому процесуальним законом у разі усунення перешкод, виявлених судом у цій справі, тобто у разі зібрання необхідних та належних доказів у їх сукупності задля переконання суду у своїй правоті. Приходячи до такого, суд покладається на принцип неприпустимості процесуальної економії штучного подвоєння судового процесу, оскільки мета вирішення справи у суді є усунення необхідності у новому зверненні до суду, натомість Велика Палата Верховного Суду звернула увагу судів нижчих інстанцій на те, що ефективність позовної вимоги треба оцінювати саме виходячи з обставин справи та залежно від того, чи зумовлять вони задоволення такої вимоги (постанова, прийнята 26.01.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Відтак, за наявних матеріалів цієї справи та поданих сторонами доказів і оцінених у їх сукупності, такої достатності не вбачається задля можливості формулювання висновку про доведеність вимог позивача та можливості задоволення його позову саме у той спосіб та з приводу тих обставин, з яких виник спір та які визначені [PERSON] у його позовній заяві. Також, ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. Відтак, згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, приписи частини 1 та 2 статті 133 вказаного кодексу передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. З матеріалів справи убачається, що позивач зазнав судові витрати тільки у виді судового збору. Частина 1 статті 141 цивільного процесуального кодифікованого акта України мовить про те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки за наслідками розгляду справи суд не знайшов підстав задовольнити позов [PERSON] , понесені ним та документально підтверджені судові витрати слід покласти на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed