Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 26 квітня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: закрите акціонерне товариство «Углеводород» та з урахуванням уточнень позовних вимог просило в рахунок погашення заборгованості ЗАТ «Углеводород» за кредитним договором №05/14/2008-К від 31.07.2008, а саме заборгованості зі сплати кредиту в розмірі 84458,84 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №05/14/І/2008-К від 31.07.2008 на гараж літ «З», що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 15,5 кв.м., який належить на праві власності [PERSON] . Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановлено на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову зазначає, що між ВАТ «Кредитпромбанк» та ЗАТ «Углеводород» укладений кредитний договір 31.07.2008. В забезпечення зобов`язання з [PERSON] укладено іпотечний договір за яким останній передав в іпотеку гараж літ «З» що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 15,5 кв.м. 01.08.2014 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, за яким АТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора за спірним кредитним та іпотечним договором. В ході розгляду справи про банкрутство ЗАТ «Углеводород» його ліквідатором було здійснене часткове погашення заборгованості в розмірі 1303740,18 грн. та залишок заборгованості становить 84458,84 грн. Заяви, клопотання учасників справи. Ухвалою судді від 14 травня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 08 жовтня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. 06 лютого 2020 року надійшли пояснення від ліквідатора ЗАТ «Углеводород» з яких встановлено, що заборгованість частково погашена, а також повідомлено, що кредитор вже звертався до суду з аналогічним позовом. Ухвалою суду від 29 березня 2021 року замінено позивача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «ДАТА ФІНАНС». 19 серпня 2021 року надійшла заява про уточнення позовних вимог. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2022 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Цитульському В.І. здійсненого на підставі розпорядження керівника апарату суду від 02.03.2022 року №155. Ухвалою судді від 26 січня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження та постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 03 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився причини не явки не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення судового засідання через хворобу, проте належних доказів до заяви не долучив, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 31 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Закритим акціонерним товариством «Углеводород» укладено Кредитний договір №05/14/2008-К з подальшими змінами та доповненнями до нього. В забезпечення виконання зобов`язання ЗАТ «Углеводород» ЗА Кредитним договором №05/14/2008-К від 31.07.2008 між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір №05/14/І/2008-К від 31.07.2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. за реєстровим №894, за умовами якого Іпотекодавець передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме Гараж літ «З» , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 15,5 кв.м., який належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ВВА №352096 від 05.12.2003. Згідно п.3.4.5 Кредитного договору та п.1.1 Іпотечного договору терміном повернення кредитних коштів визначено 30 жовтня 2008 року. 01 серпня 2014 року між Публічним акціонерним -товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Виноградовою Н.А за реєстровим №975. Внаслідок укладення Договору відступлення прав' вимоги АТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора за Кредитним договором № 05/14/2008-К від 31.07.2008 року та всіма договорами забезпечення до нього, в тому числі за Іпотечним договором № 05/14/І/2008-К від 31.07.2008 року. 07 червня 2012 року банк вже звертався до суду з позовною заявою про звернення стягнення на заставне майно, яку ухвалою суду від 20 червня 2013 року залишено без розгляду, через повторну неявку позивача у судове засідання. Така узвала суду банком не оскаржувалась. \~Згідно копії протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-08-20-000034-b, копії платіжного доручення № 131 від 03.09.2020 року, копії Договору № 2304/К/1 про відступлення прав вимоги від 09.09.2020 року, копії Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги, копії договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 18.09.2020 року та копії Додатку № 1 до нього видно, що ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «ФК «ДАТА ФІНАНС» вимоги, в тому числі й за іпотечним договором [PERSON] . В ході розгляду справи №Б29/122-09 про банкрутство ЗАТ «Углеводород» його ліквідатором була погашена частина заборгованості на загальну суму 1303740,18 грн. в результаті чого заборгованість за договором склала 84458,84 грн. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За статтею 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать. Згідно із статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. У частині 1 статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Згідно із частин 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно (подібний висновок міститься у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17). Шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом (зокрема на підставі рішення суду), кредитор задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням в межах предмету іпотеки. В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17). За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №320/5115/17). Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц). Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке встановлено на підставі рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (в резолютивній частині якого вказана заборгованість за кредитним договором, виконання якого забезпечується іпотекою) є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Висновки суду. Так, згідно п. 4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель за рахунок майна має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку з прострочкою виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, витратами пов`язаними із зверненням стягнення на майно, витратами пов`язаними з утриманням та збереженням майна, витратами на страхування майна, та інші витрати, обумовлені виконанням умов цього договору. На підставі наданого представником позивача розрахунку суми заборгованості, було встановлено порушення боржником виконання зобов`язань згідно умов Кредитного договору, виконання яких забезпечено іпотекою. Враховуючи викладене вище, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними. При цьому, дослідивши доводи заяви відповідача\~ [PERSON] про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, суд зазначає таке. Пунктами 3.4.5 Кредитного договору та п.1.1 Іпотечного договору датою остаточного повернення кредиту визначено 30 жовтня 2008 року. Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до ст. 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення первісним і новим кредиторами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, для нового кредитора строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для первісного кредитора. Зазначене кореспондується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №523/10225/15-ц. Згідно позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року в справі №201/15310/16 (провадження № 61-547св21) «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення ст. 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено». Оскільки, термін повернення кредитних коштів визначений до 30 жовтня 2008 року, а тому суд вважає, що саме з 31.10.2008 р. порушено право кредитодавця з повернення кредитних коштів та процентів, відтак з цієї дати почався перебіг строку позовної давності. Звернення до суду з аналогічним позовом у 2012 році, не можна вважати доказом переривання позовної давності, оскільки на момент подання позову вона вже сплинула. Таким чином строк позовної давності із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив 30.10.2011 року, при цьому із даним позовом позивач звернувся до суду 26.04.2018 року, тобто поза межами позовної давності. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку про відмову у позові. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed