Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

позов зареєстрований Шаргородським районним судом Вінницької області 31.01.2022 року і мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] з 25.08.1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 30.07.2018 року був розірваний. Під час спільного проживання у шлюбі сторони придбали транспортний засіб - автомобіль марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску, який [PERSON] без погодження із [PERSON] продав [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 10.05.2019 року. Вказаний транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя, дійти згоди щодо його поділу у добровільному порядку сторони не можуть, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. На підставі ст.ст. 368, 369, 203 ЦК України, ст.ст. 60, 66 Сімейного кодексу України, та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач [PERSON] просила визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу від 10.05.2019 року за № 0541/2019/1454368 щодо автомобіля марки «OpelVivaro», 2007 року випуску (номер кузова [NUMBER] ); визнати за [PERSON] право власності на частку автомобіля марки «OpelVivaro», 2007 року випуску (номер кузова [NUMBER] ) (а.с. 2-3, 92). Судом вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.02.2022 року було відкрито спрощене провадження у справі № 152/102/22 за позовом [PERSON] (а.с. 20). Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.05.2022 року справу № 152/102/22 за позовом [PERSON] передано за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 95). Постановою Вінницького апеляційного суду від 29.06.2022 року ухвалу Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.05.2022 року залишено без змін (а.с. 112-114). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2022 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження в цивільній справі № 152/102/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля (а.с. 126). Ухвалою суду від 27.09.2022 року залучено [PERSON] в якості співвідповідача у даній справі (а.с. 137). 13.12.2022 року було витребувано з Територіального сервісного центру МВС № 0541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Ботанічна, 24) інформацію (за ким та на якій підставі зареєстрований, наявність арештів, заборон тощо) про транспортний засіб легковий/пасажирський автомобіль марки Ореl Vivaro, 2007 р.в., держномер [NUMBER] (попередній номерний знак [NUMBER] ), який станом на березень 2022 року був зареєстрований за [PERSON] . \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Країло С.В. позов підтримав відповідно до викладених обставин. Просив визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу «OpelVivaro»,\~2007\~року випуску від 10.05.2019 року за № 0541/2019/1454368 та визнати за [PERSON] право власності на частку автомобіля марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску. Повідомив, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] не знала про продаж автомобіля і не надавала згоди на продаж даного майна, грошей від продажу вона не отримувала і гроші не були використані [PERSON] в інтересах сім`ї, тому в силу ст. 369 ЦК України даний договір є недійсним. [PERSON] достовірно відомо, що автомобіль був проданий за 9\~000 доларів, відповідач пропонував компенсувати їй лише 20\~000 грн., проте позивач не згодна на таку компенсацію. Вважає, що ефективним способом захисту її права буде визнання права власності на частку автомобіля. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13.12.2022 року позов не визнав, суду пояснив, що після розірвання шлюбу вони із [PERSON] ділили майно в судовому порядку, дійшли згоди з приводу поділу майна, тому [PERSON] подала уточнюючу позовну заяву, в якій не зазначала про поділ автомобіля і позов в цій частині був залишений без розгляду. Вона знала [PERSON] і знала про продаж автомобіля, оскільки за виручені від продажу кошти він придбав і встановив в будинку [PERSON] газовий котел, зробив ремонт в спільній квартирі і замінив пластикові вікна. Автомобіль він продав за 40\~000 грн., а на вікна і на придбання та встановлення котла витратив 20\~150 грн. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] адвокат Маланчук С.А. позов не визнав, підтримав відзив на позов. Зауважив, що позивач знала і не заперечувала щодо продажу автомобіля [PERSON] . Крім того, кошти, виручені від продажу автомобіля, були витрачені [PERSON] в інтересах сім`ї: на придбання та встановлення газового котла в будинку в с. Хоменки, в якому проживає позивач [PERSON] та на придбання та встановлення пластикових вікон в квартирі, де проживає відповідач. Крім того, наголосив, що при поділі майна подружжя [PERSON] судом, з переліку майна, що підлягає розподілу, позивач виключила спірний автомобіль, однак, потім змінила свою думку і звернулась до суду з окремим позовом. Також вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки автомобіль є неподільною річчю і в разі визнання за [PERSON] права власності на частку вона не зможе зареєструвати право в сервісному центрі МВС і розпорядитись майном. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав письмовий відзив на позов, який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 148-150). Позов не визнав, вважає його необгрунтованим, оскільки не доведено недобросовісність дій сторін при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля. Автомобіль у [PERSON] він придбав за 40\~000 грн. Про продаж автомобіля позивач знала і не заперечувала. Просив розглядати справу у його відсутності (а.с. 149). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Між сторонами виникли правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя, тому при вирішенні позову суд застосовує відповідні норми глави 8 Сімейного кодексу України та ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.08.1991 року. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.07.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 7-9). Автомобіль марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску перебував у власності [PERSON] з 20.03.2013 року по 10.05.2019 року. 10.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] в ТСЦ № 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області був укладений договір купівлі-продажу автомобіля марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску (номер кузова [NUMBER] ) держномер [NUMBER] за 40\~000 грн. (а.с. 69). На підставі вказаного договору 10.05.2019 року в ТСЦ № 0541 автомобіль був зареєстрований за [PERSON] . Станом на 10.01.2023 року автомобіль марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску, зареєстрований за [PERSON] , арешти на автомобіль не накладались, інші обтяження відсутні. Також в судовому засіданні встановлено, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.02.2022 року № 152/898/21 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна було задоволено. Визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності по частці на квартиру за адресою: [ADDRESS] та по частці на два житлових будинки, що в с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області. Сторони в судовому засіданні повідомили, що фактично в одному будинку проживає позивач [PERSON] , а в квартирі [PERSON] . Спір щодо поділу автомобіля не розглядався і сторони в судовому засіданні повідомили, що позовна вимога [PERSON] про поділ автомобіля була залишена без розгляду. Обґрунтовуючи позовні, вимоги [PERSON] зазначила, що автомобіль марки «OpelVivaro», 2007 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки автомобіль придбаний під час шлюбу за спільні кошти, але проданий був без її відома та згоди, тому договір купівлі-продажу автомобіля просила визнати недійсним і визнати за нею право власності на частку. Відповідно до ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3\~ст.\~65\~СК України\~передбачено,\~що для\~укладення одним\~із подружжя\~договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ст.\~68\~СК України\~розірвання шлюбу\~не припиняє\~права спільної\~сумісної власності\~на майно,\~набуте за\~час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є\~правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи передбачене законом право особи на судовий захист саме порушенного цивільного права, слід вирішити питання про спростування презумпції правомірності правочину та встановити наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, визначити, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернулась до суду, яке саме право порушене, в чому полягає поручення, оскільки від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання\~майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. У\~разі вчинення\~одним із\~співвласників правочину\~щодо розпорядження\~спільним майном\~вважається,\~що він\~вчинений за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску, був спільним майном подружжя [PERSON] , оскільки придбаний під час шлюбу. Сторони визнали дані обставини і не спростували презумпцію спільності вказаного майна. Проте, 10.05.2019 року даний автомобіль був проданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 0541/2019/1454368 та зареєстрований за [PERSON] в ТСЦ № 0541. Ціна спірного автомобіля, узгоджена в договорі купівлі-продажу 40\~000 грн. Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що ціна продажу очевидно не відповідає ринковій вартості транспортного засобу, проте інших доказів вартості спірного майна не надав, клопотання щодо визначення дійсної вартості спірного автомобіля не заявляв. Кошти, одержані за договором, частково були використані [PERSON] в інтересах сім`ї. На підставі наданих відповідачем доказів було встановлено, що 28.07.2020 року відповідачем [PERSON] був придбаний газовий котел Protherm Lynx 24 (Рись), вартістю 15\~000 грн. і встановлений в будинку в с.Хоменки Шаргородського району Вінницької області (а.с. 163-164), в якому проживає позивач, а також укладений договір із ФОП [PERSON] на його обслуговування. В судовому засіданні встановлено, що письмової згоди на продаж автомобіля [PERSON] не надавала, проте суд вважає, що підстав для визнання недійним договору купівлі-продажу немає. Велика Палата\~Верховного Суду\~в постанові\~від 02\~лютого 2021\~року у\~справі №\~925/642/19\~надала висновок,\~що обрання\~позивачем неналежного\~способу захисту\~своїх прав\~є самостійною\~підставою для\~відмови в\~позові. Згідно ч.2\~ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Суд приймає до уваги, що автомобіль є неподільною річчю. На даний час автомобіль зареєстрований за [PERSON] . Наслідком визнання правочину недійсним є повернення сторін у первісний стан, тобто застосовується реституція (ст. 216 ЦК України). Позивач [PERSON] не заявила вимог щодо повернення сторін у попередній стан чи повернення автомобіля у спільну сумісну власність, а вирішення лише вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , без застосування наслідків недійсності правочину реституції, оскільки таких вимог не заявлено, призведе до невизначеності у відносинах між позивачем і відповідачами і вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту або повторного звернення до суду. При цьому визнання за позивачем права власності на частку спірного транспортного засобу суперечить ст. 216 ЦК України і не відповідає обставинам справи, а також не забезпечить поновлення порушеного права. При ухваленні рішення суд також приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08.02.2022 року № 209/3085/20. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії,\~згідно з\~яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої\~статті 71 СК України).\~Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Згідно матеріалів справи рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.02.2022 року було поділене спільне майно подружжя [PERSON] , яке складається з двох будинків та квартири, визнано право власності кожного по частці на зазначене в рішенні майно. Також в судовому засіданні сторони визнали, що в поділ був включений спірний автомобіль «Opel Vivaro», 2007 року випуску, але при розгляді справи між сторонами в цілому було досягнуто згоди з приводу поділу майна, тому позов в цій частині залишений позивачем [PERSON] без розгляду. \~Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК\~України). В разі визначення кожному зі співвласників ідеальних часток у спірному майні таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із власників, хто фактично користується річчю, можливості здійснювати право власності і надалі (вільне володіння і користування). Але інший співвласник, який формально залишається співвласником, всупереч частинам першій і сьомій\~статті 41 Конституції України\~за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування і впливу на долю речі. Задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої\~статті 71 СК України, частини другої\~статті 364 ЦК України\~Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 року № 209/3085/20 надала висновок щодо застосування норм права і вирішення спору шляхом сплати грошової компенсації за частку у спільній власності в разі поділу неподільної речі. Тому позивач, з метою ефективного захисту свого порушеного права, не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту прав визначені ст. 16 ЦК України. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі\~ст.ст. 12, 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~ Враховуючи наведені обставини справи і норми закону, а також те, що позивач обрала неефективний спосіб захисту права, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до\~статті 141\~ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed