Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що 07 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 554. Однак спільне життя з відповідачем не склалося. Відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на життя, що унеможливлює зберегти сім`ю, проживають тривалий час окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, а тому примирення та подальше спільне життя неможливе. Від шлюбу у сторін є дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2022 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 13 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явилася, належно повідомлена. Разом з подачею позову до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує, просить суд задовольнити. Заперечень щодо ухвалення судом заочного рішення не надходило. Відповідач в судове засідання не з`явився, належно повідомлявся, жодних заяв до суду не направив. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглядає справу в заочному порядку. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 07 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 554, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . В обґрунтування позову позивач стверджує, що тривалий час вони з відповідачем разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, втрачено взаєморозуміння та почуття любові, а тому примирення та подальше спільне життя неможливе. Судом беруться до уваги такі доводи, які наведені позивачем, а відповідачем не спростовані. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Таким чином, з`ясувавши дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у них малолітньої дитини, та те, що відповідач до суду не подав свої заперечення чи клопотання щодо надання строку на примирення, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та інтересам їх дитини, що має істотне значення, а тому суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved