Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

03 серпня 2021 року виконавчий комітет Смілянської міської ради як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . З батьком дитини [PERSON] шлюб розірвала у 2010 році. Рішенням суду від 06.04.2011 місце проживання дитини було визначено разом з батьком [PERSON] , а матері надано право зустрічей із сином за місцем проживання дитини або в присутності родичів. З листопада 2013 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дитини на користь [PERSON] . Після медичних обстежень у малолітнього [PERSON] було виявлено ряд захворювань та встановлено діагноз - синдром [PERSON] , у зв`язку з чим він потребував дороговартісного лікування. Відтак, батько дитини їздив на заробітки, а малолітній [PERSON] постійно проживав з бабусею [PERSON] , яка взяла на себе турботу про дитину. Мати [PERSON] аліменти сплачувала не регулярно, допомоги у вихованні та лікуванні дитини не надавала, провокувала бабу на конфлікти, що негативно впливало на стан дитини. У 2016-2018 роках питання участі батьків [PERSON] у вихованні сина неодноразово розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини. У грудні 2018 року виконавчий комітет Смілянської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів. Рішенням суду батько дитини був позбавлений батьківських прав відносно сина [PERSON] , в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] було відмовлено, оскільки суд дійшов висновку, що позбавлення цих прав є крайнім заходом, який застосується до батьків, а [PERSON] під час судового процесу показала активне бажання виконувати покладені на неї обов`язки відносно сина. 17 листопада 2020 року до служби у справах дітей звернулась [PERSON] з повідомленням про те, що вона продовжує виховувати і утримувати онука [PERSON] , ніяких коштів на дитину від батьків не отримує. Мати [PERSON] інколи телефонує до сина, проте хлопець не бажає з нею спілкуватись. Одразу після звернення баби служба у справах дітей почала отримувати заяви від матері [PERSON] , в яких вона виявляла бажання виховувати дитину, розповідала про труднощі з житлом, про свою хворобу, неможливість виховувати сина в повному обсязі через інвалідність 2 групи, просила влаштувати її сина на 1 рік до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» та передати їй медичні документи дитини, бо бажає особисто зайнятись станом його здоров`я та ін. Відповідач певний час приховувала місце свого проживання , на виклики служби у справах дітей не з`являлась, мотивуючи це станом свого здоров`я. В подальшому службою було встановлено, що відповідач проживає у старої жінки, яка їй допомогає, умов для проживання дитини там не створено. Службою також було встановлено, що поведінка [PERSON] по відношенню до дитини не свідчить про її прагнення налагодити взаємостосунки із сином. Матеріальну допомогу на утримання сина вона не надає, всі витрати по утриманню онука взяла на себе бабуся, в школу до сина з вересня по грудень 2020 року приходила лише двічі. З відповідачем проводилась робота, спрямована на вирішення питання налагодження її стосунків із сином, покращення житлових умов та подальшого повернення дитини їй на виховання. Проте відповідач з одного боку позиціонує себе як мати, яка бажає повернути собі сина на виховання та якій перешкоджає баба у зустрічах із сином, а з іншого боку - як хвора жінка, яка не може себе обслуговувати, якій важко рухатись, наприклад, піднятись на другий поверх. У лютому 2021 року відповідачці пропонувалось поселитись тимчасово до КЗ «Центр соціально-психологічної допомоги» в м. Сміла, що дозволило б покращити її житлові умови, вона б отримала допомогу у виконанні нею батьківських обов`язків. Вона одразу не погодилась та тільки 11 травня 2021 року взяла направлення на поселення до закладу, але з умовою поселитись виключно із сином. Їй було запропоновано поселитись спочатку самій, потім за допомогою фахівців соціальної роботи налагодити стосунки із сином з метою повернення їй дитини на виховання, однак [PERSON] до закладу так і не заселилась під приводом відсутності засобів до існування та відмовою повернення їй сина. Така поведінка відповідача призводить до тривалого порушення прав дитини, адже фактично з листопада 2020 року дитина не отримує передбачену законодавством соціальну допомогу як інвалід дитинства. [PERSON] не бажає виконувати рекомендації соціальних служб, не створює належних умов для виховання та розвитку сина, діє всупереч інтересам дитини. Враховуючи наведене, з метою реалізації прав та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування просив відібрати малолітнього [PERSON] від матері без позбавлення її батьківських прав та стягувати з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 всіх видів її заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. 21 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] , у якому вона просила відмовити у позові в повному обсязі та зазначила, що на заваді її стосунків із сином стоїть баба дитини по батьковій лінії - [PERSON] , яка перешкоджає їй проживати спільно із сином та виховувати його. [PERSON] зверталась у безліч інстанцій із скаргами на неї, що породжувало неодноразові засідання комісій, складання адміністративних протоколів відносно неї та ін. Відповідач стверджує, що вона прагне і спроможна виховувати сина, піклуватись про стан його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття сином загальної середньої освіти. Просила врахувати, що вона створила певні умови для проживання сина по місцю її останнього проживання і є належне матеріальне утримання сина - її пенсія по інвалідності. Вона не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, намагається зустрічатись із сином як по місцю його проживання, так і в школі, цікавиться навчанням дитини, у навчальному процесі бере активну участь, намагається бути як найближче до дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано на розгляд судді Ігнатенко Т.В. Ухвалою від 15 вересня 2021 року суд постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року №147 від 28.04.2022 повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями вказана цивільна справа була передана на розгляд судді Биченка І.Я. У судове засідання учасники справи з`явились. Представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що відповідач [PERSON] з народження сина не в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, у зв`язку з чим місце проживання малолітнього [PERSON] рішенням суду було визначено з батьком. Дитина хворіла, потребувала лікування, однак мати ніякої матеріальної допомоги не надавала. Всі витрати по утриманню та лікуванню дитини на той час взяли на себе батько та баба дитини. Представники служби у справах дітей неодноразово зустрічались із відповідачем, проводили з нею бесіди, пропонували різні варіанти вирішення її проблем, в тому числі і у забезпеченні місцем проживання, однак відповідач на контакт не йде, рекомендації не виконує. За твердженням [PERSON] вона бажає бути з дитиною, однак не створює при цьому жодних належних умов для проживання та виховання дитини. Вона часто змінює місце свого проживання і служба у справах дітей змушена її шукати в разі необхідності вирішення тих чи інших питань що стосуються дитини. Наразі дитина не бажає проживати з матір`ю. Представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що відповідач ухиляється від матеріального утримання та виховання дитини. Після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення батька дитини батьківських прав вона одразу подала позов про припинення стягнення з неї аліментів, хоча дитини з нею і не проживала. [PERSON] пояснювала, що виконувати свої батьківські обов`язки в повній мірі вона не може у зв`язку із станом здоров`я, оскільки отримала травму та є інвалідом 2 групи. У зв`язку з цим їй було запропоновано пройди медичний огляд щодо встановлення її фізичної можливості по утриманню та вихованню дитини. Службою у справах дітей була отримана довідка з медичної установи, відповідно до якої лікарі прийшли до висновку, що за своїм станом здоров`я [PERSON] може виховувати сина. Вказані обставин свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виховання та утримання сина, прикриваючись власною хворобою. З метою налагодження зв`язків між сином і матір`ю відповідачці було запропоновано тимчасово поселитись в центрі матері і дитини, але вона відмовилась. Просила врахувати, що хоча [PERSON] і виявляє бажання виконувати свої батьківські обов`язки щодо сина, однак це є формальністю. Ніяких дій для цього, окрім розмов, вона не вчиняє, дитина наразі потерпає від економічного насильства. З метою захисту прав дитини та стимулювання матері до усвідомлення батьківства вважає, що їй належить надати останній шанс та відібрати у неї дитину на рік, не позбавляючи при цьому батьківських прав. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що вона хоче проживати разом із сином, займатись його вихованням та лікуванням. У неї складні стосунки з колишньою свекрухою, у зв`язку з чим остання чинить всілякі перешкоди у її спілкуванні з сином. Вона весь час цікавилась життям сина, ходила у садочок та у школу, де він навчався. На сьогоднішній день у неї відсутнє спілкування з дитиною, оскільки у 2020 році вона отримала травму хребта та увесь 2021 рік займалась відновленням власного здоров`я. Після того, як вона відновилась і виявила бажання забрати сина та виїхати з ним до Німеччини, де б і син, і вона змогли отримати медичну допомогу, служба у справах дітей за ініціативи баби дитини звернулась до суду з наведеним позовом. Вважає, що сину буде краще з матір`ю і зазначила, що хоча й не працює, однак може утримувати сина, оскільки отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1800 грн. і відсутність житла не є для цього перепоною. Вказала, що раніше не забирала сина від баби, оскільки не мала ні житла, ні роботи. Наразі вона працює над створенням умов для проживання сина, а виховання дитини матір`ю є вкрай важливим для гармонійного розвитку дитини. Представник відповідача адвокат Вакуленко О.П. просив відмовити у позові з наведених у відзиві підстав та просив врахувати, що дитина вже фактично відібрана від матері. Третя особа [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, однак вважає, що [PERSON] потрібно вже позбавляти батьківських прав. Вказала, що [PERSON] з народження дитини не займалась ні вихованням, ні утриманням сина. Після розірвання шлюбу дитина залишились проживати разом з батьком, який опікувався ним років зо два. Потім батька позбавили батьківських прав. Дитина фактично 13 років проживає з нею, хлопчик має ряд хвороб, які потребують вартісного лікування. З дитинства лікуванням дитини займалась саме вона, возила його на лікування і в Черкаси, і в Київ, витрачала на це всі свої кошти. Хлопчик є інвалідом дитинства, у зв`язку з чим має право на державну соціальну допомогу. Однак з листопада 2020 року він цю допомогу не отримує у зв`язку з бездіяльністю матері по оформленню всіх належних документів та відмовою матері пройти медичний огляд з дитиною для підтвердження інвалідності, оскільки вона не вірить, що дитина хвора. Вона повністю несе витрати по утриманню дитини, мати ніякої матеріальної допомоги не надає, відмовляється купувати необхідні синові ліки. Стверджує, що не чинила і не чинить перешкод у спілкуванні матері і дитини, син сам не бажає спілкуватись та жити з матір`ю. Вважає, що якщо дитину залишити з матір`ю, то це загрожуватиме життю і здоров`ю дитини. Просила врахувати, що хлопчик не спілкувався з матір`ю більше 3-х років. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 09 червня 2007 року зареєструвала шлюб із [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2010 року по справі № 2-1662/10, яке набрало законної сили 27 вересня 2010 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2011 року по справі № 2-475/2011, яке набрало законної сили 17 квітня 2011 року, місце проживання дитини визначено з батьком [PERSON] . Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 травня 2020 року по справі № 2-1662/10703/4681/18, залишеним в силі постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо сина [PERSON] , відмовлено в частині пред`явлених вимог до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав щодо сина. Після набрання рішення законної сили [PERSON] двічі листами від 11 листопада та 04 грудня 2020 року зверталась до Служби у справах дітей із заявами, в яких просила відібрати сина від баби та тимчасово терміном на 1 рік помістити його до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей Черкаської обласної ради», мотивуючи це тим, що вона не має житла для проживання із сином, а також тим, що у зв`язку із наявною у неї хворобою вона не може самостійно піклуватись про сина (а.с. 34, 35). У цей же період часу, а саме 17 листопада 2020 року баба дитини [PERSON] звернулась до позивача із заявою, в якій повідомила, що [PERSON] продовжує проживати з нею та перебуває на її повному утриманні. З метою перевірки вказаних обставин, а також забезпечення захисту інтересів дитини Службою у справах дітей було проведено ряд дій по встановленню фактичних обставин. Так, позивачем було досліджено умови проживання малолітнього [PERSON] за місцем проживання його баби [PERSON] , про що складено відповідний акт від 30 листопада 2020 року, та з якого вбачається, що дитина проживає в окремій кімнаті з окремим спальним місцем та письмовим столом для відпочинку та навчання. У нього є в наявності одяг по сезону, він забезпечений шкільним приладдям (а.с.20). Фахівцями Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було проведено оцінку потреб дитини та сім`ї за адресою проживання дитини, про що 02.12.2020 ними було направлено лист на адресу позивача, з якого вбачається, що малолітній [PERSON] під час роботи з психологом про батька відзивався нейтрально, а про матір - негативно. Значущими образами для дитини є баба та дід. Баба дитини забезпечує регулярність лікування дитини, дотримується рекомендацій лікарів, в результаті чого спостерігається позитивна динаміка в психологічному та розумовому розвитку хлопчика. Спілкування баби та матері дитини напружене та конфліктне, ситуація в родині складна та задавнена, що негативно відображається на емоційному та психологічному стані [PERSON] (а.с. 23). Службою, також було встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації ніколи не проживала, що підтверджується повідомленням Тернівської сільської ради Смілянського району Черкаської області від 02.12.2020 (а.с.24). З урахуванням зазначеного листом від 18.12.2020 Служба у справах дітей повідомила [PERSON] , що влаштування дитини до центру реабілітації не відповідає інтересам дитини та є недоцільним, оскільки він проживає у сім`ї баби у комфортних для нього умовах, забезпечений всім необхідним та знаходиться у сімейному середовищі, а різка зміна місця його перебування та навчання може зашкодити його психічному здоров`ю. Крім того, Служба просила відповідача надати відповідні докази на підтвердження того, що стан її здоров`я унеможливлює виконання нею обов`язків по утриманню та вихованню сина (а.с.19). В подальшому Службою було проведено комплекс дій по роботі як з дитиною [PERSON] та його матір`ю [PERSON] . Як встановлено із відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Смілянської міської ради від 05.01.2021, отриманої на запит Служби, дитина [PERSON] згаходиться під спостереженням педіатричної служби амбулаторії № 6 з народження. Декларацію з лікарем заключила баба дитини [PERSON] , яка здійснює догляд та лікування дитини. Хлопчик регулярно проходить планові медичні обстеження. Згідно з повідомленням Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 10 березня 2021 року, адресованого Службі у справах дітей, [PERSON] в консультаційній роботі повертався до образу біологічної матері, однак себе з нею не ідентифікував, так як з 1,5 річного віку фактично виховується бабусею [PERSON] , яку і називає мамою. [PERSON] зазначив, що після карантину з 25 січня 2021 року мати [PERSON] почала періодично приходити до школи, де навчається хлопчик, та налагоджувати з ним спілкування, а інколи проводила його додому. Дитина зазначила, що зустрічі були швидкоплинні, вони практично не спілкувались, а під час цих зустрічей він почував себе «не дуже», а саме схвильовано та пригнічено, природу цих почуттів пояснити не зміг. 22 лютого 2021 року запланована зустріч хлопчика з матір`ю не відбулась, і зі слів [PERSON] , мати почала телефонувати йому та наполягати на зустрічі. Далі мати прибула за місцем проживання дитини, на що [PERSON] відповів, що не хоче з нею зараз зустрічатись, і, зі слів хлопчика, мати вела себе агресивно та «грюкала» в двері, потім викликала поліцію та швидку. Після цієї ситуації хлопчик взагалі не бажає зустрічатись із мамою. За результатами проективних методик та консультаційних зустрічей було встановлено, що [PERSON] має мінімальну потребу в зустрічах з матір`ю. Відповідно до характеристики Смілянської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 Смілянської міської ради Черкаської області від 23 квітня 2021 року, наданої на запит Служби, [PERSON] навчається у цьому закладі з 01 вересня 2016 року. Мати дитини [PERSON] в школу приходила 01 лютого 2021 року, спілкувалася з класним керівником та соціальним педагогом по питанню оформлення довідки на харчування як малозабезпеченої дитини, про проблеми спілкування із сином. [PERSON] відмовився спілкуватись із мамою, але після бесіди із класним керівником погодився піти з мамою до закладу харчування. Мати провела з ним час, подарувала конструктор. 15 квітня 2021 року [PERSON] телефонувала класному керівнику, цікавилась з питань дистанційного навчання сина. Всі витрати (оплата харчування у шкільній їдальні, проїзд) взяла на себе баба [PERSON] , яка повністю опікується навчанням та вихованням свого онука, консультується з класним керівником по питаннях навчання, підтримує телефонний зв`язок. З повідомленням Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 19 травня 2021 року, адресованого Службі у справах дітей, вбачається, що [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] є отримувачем послуг Центру з березня 2010 року. У родині виникла криза у взаємостосунках, у зв`язку з чим [PERSON] було влаштовано до Уманського центру обслуговування бездомних та звільнених осіб, де вона перебувала понад 1 рік. За цей час було визначено, що дитина буде проживати з батьком. У листопада 2012 року [PERSON] поновила контакт з Центром та виявила бажання спілкуватись із сином. Їй було надано право зустрічей з дитиною. За час перебування під соціальним супроводом було досягнуто ряд позитивних змін у житті [PERSON] , вона почала сплачувати кошти на утримання дитини та пройшла навчання за програмою тренінгового курсу з формування батьківської компетентності. Проте, менеджером з ведення випадку родини було зроблено висновок про необхідність подальшої роботи з жінкою з метою підвищення батьківського потенціалу, оскільки виховуючись у інтернатному закладі вона не мала позитивної моделі сім`ї та навичок спілкування і виховання дитини. Рекомендації фахівців відповідач виконувала частково, зокрема, вона дійсно налагодила взаємовідносини з працівниками дитячого садку, інші поряди не виконувала. Насторожила схильність [PERSON] до лікування методами нетрадиційної медицини і її налаштування підтримувати здоров`я дитини тими ж методами. Під час супроводу вдалося започаткувати зустрічі з дитиною, втім вони виявились нерегулярними та емоційно напруженими. В той час відповідач винаймала кімнату в гуртожитку і мала можливість самостійно виховувати та утримувати сина, проте вона не звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з нею, мотивуючи відсутністю ресурсу. З 2014 року [PERSON] уникає контакту з Центром, змінила номер телефону та адресу проживання. Значимою людиною в житті дитини є його баба [PERSON] , яка повністю утримує, навчає, лікує та виховує його. З травня 2018 року [PERSON] знову звертається за допомогою до Центру з метою налагоджування зустрічей з сином. Проте, в цей час всі позитивні здобутки у розвитку батьківської компетентності були втрачені, прив`язаність між хлопчиком та мамою порушена. Зустрічі мами з сином стали напружені, хаотичні і нерегулярні. Після проведеної консультації дитини з психологом з`ясовано, що він не включає образ матері до картини своєї сім`ї, для нього вона є символом конфлікту. [PERSON] не має постійного місця проживання, за станом здоров`я не працює. На словах виявляє наполегливе бажання виховувати сина самостійно, проте жодних конкретних кроків до створення придатних умов для утримання дитини робити не готова. Окрім того, вона не має усвідомлення потреб дитини та навичок їх задоволення. 11 травня 2021 року вона отримала направлення до Обласного центру соціально-психологічної допомоги для тимчасового проживання з сином, проте станом на 19.05.2021 не посилилась. Як встановлено з повідомлення КЗ «Обласний центр соціально-психологічної допомоги» від 09.06.2021 [PERSON] була направлено до цього закладу та висловила наміри заселитись до нього після проходження медичного обстеження та за умови заселення виключно із сином. Під час наступної зустрічі 25.05.2021 вона відмовилась від розміщення для допомоги в Центрі під приводом відсутності засобів до існування та відмовою повернення її сина. При цьому зазначив, що вона фізично не може здійснювати догляд та виховання дитини. Вона відмовилась від роботи з психологом, зіславшись на слабке здоров`я. Наступні дві доби [PERSON] двічі змінювала своє рішення на протилежне та остаточно відмовилась від отримання допомоги в останній телефонній розмові. Переконавшись в непослідовній поведінці [PERSON] та її небажанні стабілізувати свою життєву ситуацію, адміністрація Центру прийняла рішення про припинення роботи з даного випадку. Направленню в цей Центр передувала заява [PERSON] від 07.05.2021, в якій вона просила поселити її в цей Центр разом із сином на час вирішення питання із житлом. (а.с.93). Згідно з висновком психолога КЗ «Обласний центр соціально-психологічної допомоги» від 09.06.2021 у [PERSON] при первинному опитуванні виявлено негативне мислення з параноїдальними включеннями: узагальнення про ворожість оточуючих, ідеї про читання думок, чорно-біле мислення. У неї відсутні навичка вести діалог, не перебиваючи співрозмовника, відсутні стриманість та критичне мислення. У [PERSON] присутнє твердження, що причина проблем пов`язана виключно із станом її здоров`я, неврологічним захворюванням, відсутністю житла та обмеженістю бюджету. Первинне повідомлення мети виховання сина - щоб не сплачувати аліменти (пізніше сама спростувала). Усвідомлює відсутність навиків позитивного спілкування з дитиною з досвіду рідних (матері, бабусі). Як вбачається із заяв [PERSON] та [PERSON] від 30.01.2021, 12.03.2021, 11.04.2021, 13.05.2021, 10.06.2021, 27.09.2021, 28.09.2021, 21.03.2021, 24.06.2022, 28.07.2022 адресованих Службі у справах дітей, між бабою та матір`ю дитини існує конфлікт з приводу місця проживання дитини, його виховання та лікування. Однак, 15.07.2021 року відповідач подала заяву, у якій зазначила, що в зв`язку із станом здоров`я не може виняйти житло з гарними умовами, має часткове самообслуговування, а тому просила передати сина бабі [PERSON] без позбавлення її батьківських прав на термін її одужання. Проте , з повідомлення КНП «Смілянська багатопрофільна лікарня ім. Софії Бобринської» від 21.04.2021 встановлено, що медичні діагнози [PERSON] та ступінь її функціонального порушення не дають підстав для визнання [PERSON] нездатною до самообслуговування та повністю залежною від інших осіб. 17 травня 2021 року малолітній [PERSON] самостійно подав до Служби заяву, у якій зазначив, що 11 травня 2021 року він повертався зі школи на автобусі. На одній із зупинок в автобус зайшла мати, і як він не старався, сіла біля нього поруч. На його зупинці вона забрала у нього кепку і куртку та побігла. Хлопчик хотів її наздогнати, але не зміг. Коли вона сама підійшла до нього, він запитав чому вона не кульгає, нащо вона повідомила, що вилікувалась. Згідно з висновком, затвердженим рішенням Смілянської міської ради №358 від 22 липня 2021 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрання [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав з метою реалізації прав та законних інтересів дитини. На спростування викладених позивачем обставин [PERSON] було надана суду характеристики [PERSON] за місцем навчання, а також постанови суду про закриття справ про притягнення її до адміністративної відповідальності. Судом досліджено вказані докази та встановлено, що характеристики [PERSON] , видані навчальним закладом у 2018 році, містять аналогічну інформацію щодо участі баби [PERSON] у житті та навчанні онуку. Окрім того, у характеристиці від 07.05.2018 зазначено, що батько рідко цікавиться навчанням і вихованням сина, мати [PERSON] періодично відвідує дитину в школі, проте відношення хлопчика до обох батьків дещо відсторонене. Дитина радіє епізодичному спілкуванню з матір`ю, але бажання спілкуватись більше інтенсивно не виявляє. З характеристики від 26.09.2018 вбачається, що мати приходила в школу 3 вересня, але з дитиною не спілкувалась. Відвідала батьківські збори 19.09 (прийшла під самий кінець) і вперше в цьому навчальному році спілкувалась із сином 24 вересня на одній із перерв 10 хв. Двічі вносила оплату за шкільні обіди - 200 і 300 грн. Володя радо зустрічав маму, але засмучується, що вона рідко з ним бачиться. Постановами Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2018 року по справі №703/73/18 та від 07 серпня 2018 року по справі № 703/2074/18 було закрито справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, встановленого ч. 1 ст. 184 КУпАП, яка передбачає відповідальність батьків за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Окрім того, відповідач надала докази на підтвердження її звернень в різні інстанції з приводу врегулювання відносин, що склались між нею, дитиною і бабою, з приводу чого отримала відповіді від Уповноваженого Президента Україна, відділу поліції № 2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Черкаської обласної державної адміністрації, міського голови м. Сміла, з яких вбачається, що питання захисту прав та законних інтересів малолітнього [PERSON] перебуває на контролі Служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради. Відповідач [PERSON] надала також медичні довідки щодо наявності у неї хвороб, а також довідку №5749949642770716 про те, що вона з травня по жовтень 2022 отриммувала пенсію у розмірі 1840,00 грн. щомісячно. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У частинах першій, другій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливим. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). В ході розгляду справи судом встановлено, що малолітній [PERSON] практично з дня свого народження проживає у сім`ї баби. Мати періодично цікавиться життям дитини, звертається у різні інстанції з приводу надання їй допомоги у налагоджуванні стосунків із сином, однак реальних намірів щодо цього не вчиняє. Незважаючи на те, що рішенням суду її не було позбавлено батьківських прав, після ухвалення цього рішення вона не зверталась у визначеному законом порядку про відібрання дитини у особи, в якої вона перебуває, що свідчить про її незацікавленість у воз`єднанні із сином. Відповідач [PERSON] не дотримувалась рекомендацій працівників, які здійснювали соціальний супровід сім`ї, не налагодила спілкування із сином та бабою дитини, у сім`ї якої він проживає та з якою має стійкий емоційний зв`язок, що у разі порушення звичного середовища може призвести до психічного травмування малолітнього [PERSON] . Пояснення відповідача в основному стосуються намірів на майбутнє та власних прав і потреб у здійсненні батьківських прав, натомість жодних даних як вона виконує на теперішній час свій обов`язок по утриманню дитини матеріали справи не містять. Суд також враховує, що відповідач в ході розгляду справи визнала, що на даний час вона не має власного житла, не винаймає житло, а її тимчасово прихистила літня людина, у якої вона і проживає. Враховуючи, що малолітній [PERSON] є дитиною з особливими потребами, а саме інвалідом дитинства, він потребує особливого ставлення, лікування та захисту, а також розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. На думку суду, саме бажання відповідачки проживати разом з сином без створення при цьому відповідних умов для їх подальшого проживання, без налагодження емоційного зв`яку із дитиною, без виконання обов`язку по належному утриманню дитини, не свідчить про належне виконання нею свої батьківських обов`язків по відношенню до сина. Всі її дії протягом останніх 10 років по відношенню до дитини є непослідовними, нерегулярними та мінливими. Відповідач стверджувала, що не самоусувалась від виконання батьківських обов`язків, а всі її дії були пов`язані із тим, що вона хворіла, однак, доказів того, що в силу свого стану здоров`я вона не здатна була виконувати ці обов`язки, не надала. [PERSON] надала відповідну медичну документацію, однак суд не є фахівцем у сері медицини та не може однозначно встановити, що зазначені у діагнозі хвороби унеможливлювали [PERSON] виконувати свої обов`язки по відношенню до сина. У судовому засіданні було допитано психолога, яка працювала з відповідачем [PERSON] , та яка пояснила, що у [PERSON] наразі відсутні навики виховання дитини, їй притаманні нервовість та чорно-біле мислення. На її думку, у відповідача наявні неврологічні відхилення, у зв`язку з чим вона потребує подальшого корегування її поведінки та навиків. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених психологом. Дані про її заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, її покази, дані в судовому засіданні, об`єктивно підтверджуються вищезазначеними доказами по справі. За вимогами статті 171 СК України суд повинен врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. На виконання наведених норм судом у присутності психолога було заслухано малолітнього [PERSON] , який пояснив, що проживає у родині баби та діда. Разом з бабою він учить уроки, їздить з нею на лікування. Не пам`ятає коли останній раз спілкувався з матір`ю, за останні два роки вони купила йому лише олівці. Стверджує, що баба нічого поганого про матір йому не говорить, він сам не хоче з нею спілкуватись та до неї йти, бо вона на нього кричить, навіть перед судовим засідання на нього накричала. Зазначив, що хоче проживати з бабою, а не з матір`ю, бо баба для нього найдорожча людина. Суд відхиляє посилання представника відповідача адвоката Вакуленка О.П., як на підставу для відмови в позові, на те, що дитина вже фактично відібрана від матері протягом тривалого часу, оскільки ці відносини повинні мати законодавчо врегульовану форму, що дозволить особі чи закладу, де перебуватиме дитина, вирішувати питання, в першу чергу, лікування та забезпечення дитини. Аналізуючи зазначені обставини, можна дійти висновку про наявність в діях відповідача свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, часткової байдужості до подальшої долі та життя свого сина, що можна кваліфікувати як свідомо обрану нею винну поведінки у формі бездіяльності. Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання нею свого батьківського обв`язку по відношенню до сина матеріали справи не містять. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відібрання дитини від матері на даному етапі її розвитку відповідає інтересам дитини. При цьому, суд враховує, що батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Суд зауважує, що відібрання дітей у батьків це санкція за невиконання батьківських обов`язків. Ця санкція є більш м`якою, порівняно з іншими, зокрема із позбавленням батьківських прав. Відібрання дитини не є крайнім і незворотним заходом. Відповідач не позбавлена можливості змінити своє відношення та ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутись в суд із позовом про повернення їй дитини. Відповідно до статті 170 СК України у разі відібрання дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Зазначене повністю узгоджується із положеннями частини четвертої та п`ятої статті 167 СК України, згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. У заяві від 22.12.2022 представник позивача [PERSON] просила передати дитину органу опіки та піклування. На виконання ст. 167, 170 ЦПК України суд вважає за необхідне неповнолітню дитину - [PERSON] передати виконавчому комітетові Смілянської міської ради Черкаської області, як органу опіки та піклування, для її подальшого влаштування відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). При визначенні суми стягнення аліментів суд враховує вікову категорію дітей та їх звичайні потреби, відсутність самостійного доходу, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обов`язок та відповідальність батьків за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітей, виходячи із їх найкращих інтересів. А тому, з огляду на вищевикладене,

Outcome: approved