Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Мазур Олена Сергіївна звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом, з урахування заяви про збільшення позовних вимог від 04.01.2023 року про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів на її утримання. В обґрунтування позову зазначено, що в період з 2014 року до 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували у відносинах, як чоловік та жінка, часом проживали разом. [INFO] у них народилась донька - [PERSON] . З 2018 року сторони припинили відносини, проживають окремо, дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю. Після припинення відносин, відповідач поступово перестав спілкуватися з дитиною, утримувати її, брати участь у її вихованні, піклуватися про неї. З початком військової агресії Російської Федерації відповідач [PERSON] жодного разу не поцікавився питанням безпеки дитини, не пропонував допомоги з евакуацією доньки з міста Запоріжжя в більш безпечні регіони України або за кордон. З 2022 року взагалі не бачився з донькою. В червні 2022 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини в розмірі ј частини від усіх його доходів. Разом з тим, ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.06.2022 відмовлено у видачі судового наказу на підставі ч. 5 ст. 165 ЦПК України, оскільки відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, інформація про поточну реєстрацію місця проживання боржника - [PERSON] відсутня. Інформації про місце проживання відповідача позивач не має. Разом з тим, зі слів спільних знайомих в серпні 2022 року він виїхав за кордон назавжди. Протягом трьох останніх років відповідач не забезпечує належних умов розвитку та виховання дитини, не займається вихованням, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, що свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку та утриманню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Отже, відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно до довідки Спортивного клубу «[INFO]» (ФОП [PERSON] ) від 12.08.2022, [PERSON] займається в Спортклубі «[INFO]» з 2020 року. За весь час відвідування спортивної секції приводила та забирала мати, батько [PERSON] жодного разу не приводив та не забирав доньку, спортивними досягненнями дитини не цікавився. Таким чином, батько дитини ніяким чином не піклується про свою доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загально визначених норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, не надає матеріальної допомоги, чим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З урахуванням викладеного позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] щомісячно в розмірі ј частини від доходу (заробітку) відповідача, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду № 334/3981/22 від 19.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача просила розглянути справу за наявними матеріалами справи, без її участі, позов задовольнити, про що подала заяву. В судове засідання відповідач не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не подав. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі, надала висновок про позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стані Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро), актовий запис № 283. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Сторони проживають окремо, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю. Відповідач долею дитини не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні та утриманні, не цікавиться її станом здоров`я, фізичним та морально-психологічним розвитком. Відповідно до довідки Спортивного клубу «[INFO]» від 12.08.2022, [PERSON] займається в Спортклубі «[INFO]» з 2020 року. За весь час відвідування спортивної секції батько [PERSON] жодного разу не приводив та не забирав доньку, спортивними досягненнями дитини не цікавився. Весь час дитиною опікувалась мати [PERSON] . Позивачка забезпечує дитині гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення, умови нормального росту та розвитку. Між матір`ю і дитиною, склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Нагляд за станом здоров`я дитини, також здійснює позивачка. Відповідач не був позбавлений інформації стосовно міста перебування позивача та їх дитини. З боку позивачки ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Відповідач самоусунувся від виконання обов`язків відносно своєї дитини. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, принижує гідність дитини, а наявність у нього юридичних прав може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору людини. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 19 вересня 2022 інформація про поточну реєстрацію місця проживання відповідача відсутня. Місце попередньої реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-40400/15-22-Вих. від 15.12.2022 року громадянин України [PERSON] , [INFO] (паспорт [NUMBER] ) перетнув кордон 02.09.2022 року о 19:00 год. на виїзд у пункті пропуску Ужгород, транспортний засіб [NUMBER]. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, з метою захисту прав та інтересів дитини, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього доньки [PERSON] , [INFO] , про що наданий висновок від 29.12.2022 року № 17.01/01-27/808. При цьому, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, на думку суду, він складений з урахуванням усіх конкретних обставин справи та не суперечить інтересам дитини. В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). У відповідності з ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно міста перебування позивача та дітей, та з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні, вище викладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей , поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. У відповідності з ч.4 ст.155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 cт. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх навчанням, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання дітьми освіти.. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України - «ч. 4: При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування; ч.5 : Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суду надано достатньо доказів, з яких вбачається, що батько не цікавиться життям дитини, не бере участі в її вихованні та не виконує батьківських обов`язків, а відтак позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав є підтвердженими та обґрунтованими. Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Окрім того, у відповідності до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідач є фізично здоровою, працездатною особою, за станом здоров`я здатний до трудової діяльності, і має можливість сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), , щомісячно, розмір яких є необхідним для розвитку і утримання дитини. Враховуючи інтереси дитини та матеріальний стан відповідача, забезпечуючи надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, а тому в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved