Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

У травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 05.11.2010 року, яка утворилась станом на 30.04.2018 року в сумі 93 784 грн. 98 коп., з яких: 5 938 грн. 71 коп.\~заборгованість за тілом кредиту; 80 417 грн. 26 коп.\~заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 486 грн. 87 коп. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 4 442 грн. 14 коп. штраф (процентна складова). В обґрунтування заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що [PERSON] , який отримав кредит в розмірі 5 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, не виконує взятих на себе зобов`язань з повернення коштів, внаслідок чого станом на 30.04.2018 року утворилась заборгованість в сумі 93 784 грн. 98 коп. 02 січня 2019 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 09.10.2018 року прийнято до розгляду. В обґрунтування своєї заяви посилаються на те, що банк звертаючись із вказаним позовом до суду пропустив строк позовної давності. Зокрема, відповідач не заперечує, що ним 05.11.2011 року отримано кредитну картку у АТ КБ «ПриватБанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 5\~400 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте у анкеті-заяві від 05.05.2011 року відсутнє будь-яке положення підписного ним, яке б передбачало збільшення строків позовної давності. Також посилається на правовий висновок, що викладений в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15. А тому враховуючи, що жодних платежів ним з 29.01.2015 року не здійснювалося, з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду лише 05.05.2018 року, що є підставою застосування строку позовної давності. Представник АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на заяву про перегляд заочного рішення у якому просить відмовити у задоволенні заяви відповідача. В обґрунтування заяви, зокрема по строках позовної давності, посилається на те, що згідно правил користування карткою діє до останнього календарного дня вказаного місяця, а отже строк випущеної картки до останнього дня липня 2017 року. В судове засідання АТ КБ «ПриватБанк» свого представника не направили, будучи своєчасно повідомленими про місце і час розгляду справи і від них не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши повноваження на представництво своїх інтересів адвокату Кашину В.А., який подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.11.2010 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надало [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Цей договір укладений сторонами шляхом підписання [PERSON] і представником банку анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. [PERSON] засвідчив, що він ознайомлений та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зобов`язується виконувати ці Умови та Правила і регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку - www.privatbank.ua. [PERSON] не виконує взятих на себе зобов`язань із повернення грошових коштів й згідно із наданим банком розрахунком його заборгованість становить станом на 30.04.2018 року в сумі 93 784 грн. 98 коп., з яких: 5 938 грн. 71 коп. заборгованість за тілом кредиту; 80 417 грн. 26 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 486 грн. 87 коп. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 4 442 грн. 14 коп. штраф (процентна складова). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст.207\~ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). В силу ч.1 ст.628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Із положень ч.1 ст.634\~ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п.6 ч.1 ст.4\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» від\~12\~липня 2001\~року №2664-ІІІ (далі - Закон №2664-ІІІ)). Відповідно до ч.1 ст.6\~Закону №2664-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1055\~ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч.1 ст.1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В силу ч.1 ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.546\~ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Із норм ст. 547\~ЦК України слідує, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як передбачено ст. 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1, 6 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало свій позов у частині стягнення процентів і неустойки тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, останній не виконав зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість. На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «Приватбанк» надало: анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 05.11.2010 витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256; розрахунок заборгованості за договором б/н від 05.11.2010 року. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 05.11.2010 року не містить умов щодо розміру та підстав для нарахування процентів і неустойки. Витяг із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначають, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентну ставку, розмір обов`язкового щомісячного платежу, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, а також інші умови. Названі документи не підписані відповідачем, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з тарифів та умов розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком Витяг з Тарифів і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки ці документи достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263\~ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то надані АТ КБ «Приватбанк» розрахунки заборгованості достовірно не вказують на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання та є неналежним доказом. Отже,\~факт невиконання\~ [PERSON] \~зобов`язання\~за кредитним\~договором від\~05.11.2010\~року у\~частині сплати\~процентів і\~неустойки (пені\~і штрафів)\~не доведений,\~а тому\~в цій\~частині позов\~задоволенню не\~підлягає. Доведеним є лише розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 5\~938,71 грн. Щодо застосування строків позовної давності суд зауважує, що згідно із ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У кредитних спорах перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) визначила, що встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Крім того, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267\~ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] погодили збільшення позовної давності. Як вже встановлено судом, долучений позивачем Витяг Умовами та правилами надання банківських послуг є неналежним доказом на підтвердження умов кредитного договору у тому числі і умов щодо збільшення позовної давності, а тому суд виходить з встановленої ч.1 ст. 257 ЦК України позовної давності в три роки. Разом з тим, за положеннями статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] за договором № б/н від 05.11.2010 року, відповідачем [PERSON] 20.11.2014 року здійснено добровільну проплату на погашення кредиту у розмірі 200 грн., таким чином, він перервав перебіг позовної давності, а тому трирічний строк позовної давності в цій справі слід відраховувати з дати визнання боргу відповідачем, а саме з 20.11.2014 року. Банк звернувся з даним позовом до суду 15.05.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який сплив 21.11.2017 року. Існування будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності, які об`єктивно перешкоджали банку звернутися із вказаним позовом раніше, представником позивача не доведено, а автоматичне списання грошей із іншого рахунка відповідача для погашення простроченої заборгованості 04 та 19 квітня 2018 року суд до уваги не бере, оскільки таке списання відбулося поза волею відповідача та після спливу трирічної позовної давності. Крім того, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що термін позовної давності слід відраховувати від останнього дня дії картки № [NUMBER] , тобто з липня 2017 року, оскільки позивачем будь-яких доказів про отримання вказаної картки відповідачем суду надано не було. За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на вказане, оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» подано з пропуском строку позовної давності та банком не доведено поважність причин його пропуску, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволені позову відмовлено судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed