Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачкою 09.12.2012 року, про що свідчить запис про реєстрацію прав № 1876. У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] - батько позивачки та [PERSON] - брат батька позивачки. Відповідач у вказаній квартирі проживав до 2018 року, після чого виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Таким чином, відповідач у вказаній квартирі не проживає, витрати щодо утримання житла не несе, особистих речей у квартирі немає, господарство не веде, квартирою не цікавиться. На підставі викладеного, позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.05.2022 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. На адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримує, просить позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Клопотання, заяви та відзив на позовну заяву до суду не надходили. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору в судове засідання - [PERSON] не з`явився, про день час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 23.08.2012 року було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., зареєстровано в реєстрі № 2365. Відповідно до умов договору дарування квартири, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . З копії витягу про державну реєстрацію прав вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою. З письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] з 01.04.2008 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Позивачка, на підтвердження не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] надала копію акту від 28.01.2022 року, складений сусідами про те, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2018 року у зв`язку із виїздом за кордон. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За нормою частини першої статті 156 Житлового кодексу УРСР з врахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), яка йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Однак відповідач не є й не був членом сім`ї позивачки, не вів спільного господарства, взаємними правами та обов`язками не пов`язані, між ними не було жодної угоди про порядок користування квартирою. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved