Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

27 вересня 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору та стягнення грошових коштів. В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 30 липня 2018 року він передав громадянці [PERSON] кошти у розмірі 4 000,00 доларів США за надання послуг із супроводження внесення змін до детального плану території № 148. У зв`язку із тим, що [PERSON] вказані послуги не надала, а отримані кошти не повернула, позивач просить суд розірвати договір та зобов`язати відповідача повернути кошти у розмірі 4 000,00 доларів США, що на день подання позивачем позовної заяви до суду становить 146 274,40 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 вересня 2022 року цивільну справу № 753/11283/22 передано судді Шаповаловій К.В. 19 жовтня 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі призначено розгляд позовної заяви за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 06 грудня 2022 року на 11:30 год. 18 листопада 2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 55399), відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 02 грудня 2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 57795). Ухвалою суду від 6 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 24 січня 2023 року. 9 січня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів понесених витрат на правову допомогу. 18 січня 2023 року до суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення. У судовому засіданні 24 січня 2023 року представник позивача підтримала позовні вимоги, вказала, що відповідач не виконала в повному обсязі роботи, оговорені у договорі від 30 липня 2018 року, оформлені у вигляді розписки, на власний розсуд змінила результат виконаних робіт. Оскільки відповідач в односторонньому порядку порушила взяті на себе зобов`язання, відмовилась виконувати роботи, визначені договором, позивач вирішив розірвати з нею договір та просив повернути отримані кошти, направивши відповідну претензію, яку відповідачка отримала особисто 10 квітня 2019 року. На час звернення з позовом до суду відповідачка кошти не повернула. Просила задовольнити позовні вимоги, розірвати договір від 30 липня 2018 року та стягнути з відповідачки кошти в розмірі 146274,40 грн. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, з підстав , викладених у відзиві, вказала, що вона виконала 1 та 2 пункт із договору, та зробила роботу на суму, що отримала від позивача 4000 доларів США. Надалі вона не могла нормально виконувати роботу, оскільки позивач постійно вмішувався, заважав їй працювати, вона вирішила розірвати договір з ним. При цьому вказала, що позивач пропустив позовну давність для звернення із цим позовом до суду, оскільки з 5 березня 2019 року позивач знав про її волевиявлення не продовжувати далі співробітництво, а тому граничний строк звернення із позовом до суду є березень 2022 року, в то час як позивач із позовом звернувся лише у вересні 2022 року. Просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши додані до позовної заяви докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 липня 2018 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 4 000 доларів США відповідно до розписки, написаній власноручно відповідачем. У розписці вказано, що [PERSON] взяла на себе зобов`язання щодо надання послуг із супроводженням внесення змін до Детального плану території № 148 (ДПТ № 148), а саме: подача матеріалів з пропозиціями про набір забудови території; отримання розрахунку за поверховість і посадки запланованої забудови; супровід укладення договору з Київгенпланом на внесення змін; супроводження проходження проекту ДПТ № 148 по комісіям від імені замовника (участі комісії і т.д.). Кінцевим результатом виконання робіт згідно умов розписки, є затверджений Детальний план території № 148 (ДПТ № 148), в якому запроектовані дві секції двадцятип`яти поверхового житлового будинку з кількістю квартир (150+/- 10) в кожній секції на земельних ділянках, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Термін внесення пропозиції позивача до Детального плану території № 148 (ДПТ № 148) становить 1 (один) місяць з дати отримання коштів. Термін виконання послуг залежить від термінів проходження Детального плану території № 148 (ДТП № 148) по комісіям Київради, призначення громадських слухань та затвердження ДПТ № 148 КМДА. Складена розписка підтверджує передачу позивачем грошових коштів в сумі 4 000 доларів США [PERSON] та отримання їх відповідачем у повному обсязі (а.с. 7). 10 квітня 2019 року позивач вручив відповідачу під особистий підпис претензію від 29 березня 2019 року, за змістом якої вимагав повернути отриманий у повному обсязі аванс (50% від загальної вартості робіт), а саме кошти в розмірі 4 000,00 доларів США протягом двох тижнів з моменту отримання даної претензії, оскільки відповідач в односторонньому порядку кардинально змінила результат домовленостей, передбачений розпискою. Але, у встановлений строк - до 24 квітня 2019 року, [PERSON] грошові кошти не повернула. На день подання позовної заяви до суду, його вимога про повернення 4 000,00 доларів США, відповідачем не виконана. Станом на 22 вересня 2022 року, за офіційним курсом НБУ - 4 000,00 доларів США, відповідно до курсу гривні становить 146274,40 грн. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Статтею 906 ЦК України передбачена відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг. Так, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно з частинами першою, другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків, споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч. 4 ст. 10 вказаного Закону). Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Як вбачається із матеріалів справи, а також встановлено судом, між [PERSON] і [PERSON] , 30 липня 2018 року було укладено оплатний договір про надання послуг, оформлений сторонами у вигляді розписки, написаної власноручно відповідачем. Виходячи з аналізу змісту вищевказаної розписки, доказів, які знаходяться в цивільній справі, суд доходить до висновку, що між сторонами був укладений договір про надання послуг. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідності до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Умовами договору про надання послуг не передбачено право сторін на односторонню відмову від договору чи можливість розірвання його за домовленістю сторін. Так під час розгляду справи було встановлено, що відповідач не в повному обсязі виконав умови договору, зокрема нею не було виконано пункти 2, 3, 4 договору, що не заперечувалось відповідачкою у судовому засіданні та вбачається з листів останньої, долучених до матеріалів справи. Як вбачається з розписки кінцевим результатом виконання робіт, є затверджений Детальний план території № 148 (ДПТ № 148), в якому запроектовані дві секції двадцятип`яти поверхового житлового будинку з кількістю квартир (150+/- 10) в кожній секції Поряд з цим з листа відповідачки, адресоване позивачу 5 березня 2019 року встановлено, що нею внесено до ДПТ № 148 пропозицію по розміщенню багатоповерхового будинку з двома секціями по 16 поверхів кожна та загальною кількістю квартир - 180 шт. Також зазначено, що після отримання позитивного результату від замовника [PERSON] щодо внесення запропонованої багатоповерхової забудови на 2 секції по 24 поверхи в кожній та передачі на зберігання решти коштів згідно розписки за виконану роботу, пропозиція по внесенню змін буде передана розробнику, а результатом виконаних робіт буде отримання від КО «Інститут генерального плану міста Києва» офіційної відповіді про врахування побажань замовника та внесення змін до ДПТ № 148, але лише в разі передачі решти суми згідно розписки за виконану роботу. Після отримання відповіді від КО «Інститут генерального плану міста Києва» відповідачка запропонувала позивачу вважати завершеною їх роботу та здійснити повний розрахунок. Отже, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач не виконала умови договору в повному обсязі та в односторонньому порядку змінила умови договору від 30 липня 2018 року, зокрема щодо кількості наданих послуг (робіт), результату виконаних робіт, а також порядку розрахунку за виконану роботу, що є істотним порушенням умов договору, а тому суд вважає за необхідне розірвати договір про надання послуг, укладений 30 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як зазначалось, відповідно до договору від 30 липня 2018 року сторони домовились, що у разі не виконання в повному обсязі вказаних у договорі робіт відповідач зобов`язувалась повернути позивачу отримані кошти у повному обсязі протягом двох тижнів, після отримання негативного результату. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 29 березня 2019 року позивач надіслав відповідачу претензію, в якій, зокрема зазначив про необхідність повернення коштів у розмірі 4000 доларів США, з причин односторонньої зміни домовленостей відповідачкою. Строк повернення коштів 2 тижні з моменту отримання претензії. Претензія відповідачкою була отримана 10 квітня 2019 року, що підтверджується написом на претензії та не заперечувалось відповідачкою у судовому засіданні. Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що відповідачка не довела відсутність у неї обов`язку щодо повернення таких коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 146274,40 грн, що є еквівалентом 4000 доларів США на день звернення із позовом до суду, підлягають задоволенню. Стосовно заяви відповідачки про застосування позовної давності до вимог позивача, суд зазначає таке. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду цієї справи. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена. Оскільки станом на 3 квітня 2020 року позовна давність щодо вказаних вимог позивача не закінчилась, вона є продовженою, а тому не підлягає застосуванню у цій справі. Згідно із статтею 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору та стягнення грошових коштів, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2455,15 грн Також позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат позивач долучив до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги від 14 липня 2022 року № 07-22/1, підписаний між АБ «Абакумової А.С. «Гранд-Право» та [PERSON] , рахунок на оплату від 1 вересня 2022 року № 1 на суму 5000 грн, надання правової допомоги, написання позовної заяви, акт наданих послуг від 30 вересня 2022 року № 9, на суму 5000 грн, відповідно до якого позивачу надана правова допомога з написання до Дарницького районного суду м. Києва позовної заяви про розірвання договору та стягнення коштів з [PERSON] , платіжне доручення про перерахування позивачем адвокату за договором коштів в розмірі 5000 грн з призначенням платежу: надання правової допомоги, написання позовної заяви до Дарницького районного суду м. Києва позовної заяви про розірвання договору та стягнення коштів з [PERSON] . Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач заперечувала проти заявленої вимоги, з підстав того, що їй не зрозуміло чому адвоката наймав позивач, а сплачувати кошти за це має вона, просила відмовити у задоволенні цієї вимоги. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, розгляду справи у загальному позовному провадженні, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, суд дійшов до висновку про те, що заява адвоката Абакумової А.С. в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн підлягає задоволенню.

Outcome: approved