Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

29.12.2020 позивачка (за первісним позовом) [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , який уточнила 15.07.2021, подавши заяву про збільшення позовних вимог, та в якому просить визнати нерухомість, а саме: квартиру у [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , гараж під [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . В обґрунтування заявленого посилається на те, що в березні 2016 року її колишнім чоловіком [PERSON] згідно з договору №1.2.3-20 про сплату внесків у ЖБК було внесена сума готівкових коштів за її майбутню квартиру по адресі [ADDRESS] в розмірі 577669,50 гривень, згодом право власності оформлено за відповідачем. Стверджує, що даний об`єкт нерухомості придбаний повністю за її особисті кошти і є по суті її особистою приватною власністю, оскільки гроші на придбання цієї квартири отримані нею від надання з 2009 року в оренду квартири в м. москва рф, належній їй на праві власності, які згодом передавалися її батьками [PERSON] та [PERSON] до м. Ужгорода її сестрі [PERSON] , оскільки через вагітність та наявність маленької дитини, не мала можливості особисто отримувати грошові перекази в банках. Зазначає, що у зв`язку з обмеженнями щодо переводу валюти на територію України з Росії це був не один платіж, а досить значна кількість платежів, які її сестра отримувала. Після того як було зібрано необхідну суму, а це більше 20000 тисяч доларів США, для внесення за майбутню квартиру, її сестра разом з її чоловіком [PERSON] пішла до банку, де відкрили рахунок на чоловіка в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», здійснили обмін доларів на гривну та внесли на цей рахунок суму, отриманих її сестрою, та вже з цього рахунку було здійснено переказ до ЖБК «Авеню» за майбутню квартиру. Окрім цього зазначає, що нею було прийнято рішення про придбання квартири [ADDRESS] , а також гаражу за цією ж адресою, гроші на придбання вказаних об`єктів нерухомості є її особистими заощадженнями та знаходилися в рф й були передані її мамою через банківські перекази на її розрахунковий рахунок в банку AT «СБЕРБАНК» із зазначенням «подарунок» наприкінці червня 2014 року. Зауважує, що придбання квартири й гаражу відбулося незадовго після перерахування її мамою на особистий розрахунковий рахунок особистих коштів в розмірі 2000000 російських рублів, що по курсу на той час (2014 рік) складало суму приблизно 60000 доларів США й відповідає сумі витрат на придбання квартири й гаража. Право власності на вказані об`єкти нерухомості оформлені на неї. Окремо зауважила, що [PERSON] не мав та наразі не має значних грошових коштів та відповідно не міг придбати жодне нерухоме майно, тільки її заощадження та власна нерухомість, яка здається в оренду у м. москва за значну суму коштів зробило можливим придбання нерухомість у м. Ужгороді. 11.05.2021 відповідач (за первісним позовом) [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , в якому просив здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину гаража, площею 15,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , дата придбання 22.08.2014, на підставі договору купівлі-продажу); право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 55,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (РНОНМ [NUMBER] , дата придбання 04.07.2014, на підставі договору купівлі-продажу); право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 64,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (РНОНМ [NUMBER] , дата придбання 17.06.2017, на підставі договору про сплату внесків до ЖБК та акту прийому передачі, державна реєстрація проведена 23.06.2017); право власності на неподільне майно - транспортний засіб - CHANA BENNI, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] (дата придбання - 25.01.2017, на підставі договору купівлі-продажу). В обґрунтування заявленого посилається на презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, придбаного за час шлюбу, та просить визначити за [PERSON] право власності на частку всіх об`єктів нерухомості, придбаних за час перебування сторін у шлюбі. Зауважує, що передача коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передані на особисті потреби лише комусь одному із подружжя. Окрім цього зауважує, що у [PERSON] був наявний самостійний дохід, так як він працював, був суб`єктом підприємницької діяльності, а також надавав у користування автомобілі за певну плату. При цьому [PERSON] не була працевлаштована. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат Свида О.Г. підтримали первісні позовні вимоги, просили визнати майно, придбане за період перебування сторін у шлюбі, особистою власністю [PERSON] , так як квартири і гараж куплені за її особисті кошти. Відповідач в судове засідання не з`явився, доручив представництво своїх інтересів адвокату Павліченко Т.С., яка підтримала зустрічні позовні вимоги, посилаючись на презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, придбаного за час шлюбу. Окрім цього зауважила, що за правилами цивільного процесу [PERSON] повинна довести те, що майно було придбані за її особисті кошти, чого на думку адвоката, в ході судового розгляду зроблено не було. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. В період з 24.05.2014 (дата реєстрації шлюбу) по 23.11.2020 (дата розірвання шлюбу) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.11.2020 у справі №308/6815/19, яке набуло законної сили. Відтак обставина перебування сторін у зареєстровану шлюбі не підлягає доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України. В обґрунтування позову про розірвання шлюбу [PERSON] посилався на те, що шлюбні відносини між сторонами почали погіршуватися з 2015 року, а фактично подружжя не проживає разом понад 3 місяці з дня пред`явлення позову. З посвідки на проживання, виданої 11.05.2017 серії [NUMBER] , видно, що [PERSON] , [INFO] є громадянкою рф. ЇЇ батьками є [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим бюро рацсу смт моніно московської області. У неї є рідна сестра [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим бюро рацсу новгородського виконавчого комітету. Прізвище «Дружина» позивачка за первісним позовом набула, перебуваючи з 05.08.2006 у шлюбі з [PERSON] , який розірвала 24.01.2014, що стверджується копіями відповідних свідоцтв, доданих до позову. З трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] видно, що з жовтня 2004 року по липень 2013 була працевлаштована. [PERSON] є власницею (1/2) квартири [ADDRESS] , площею 76, 4 кв. м. Дана квартира неодноразово передавалася в оплатну оренду, що стверджується копіями відповідних договорів. За договором №1.2.3-20 від 30.06.2016 про сплату внесків у ЖБК «Авеню» останній з однієї сторони та асоційований член кооперативу [PERSON] з іншої домовилися, що після спорудження такого, об`єкт нерухомості (квартира площею 63, 55 кв.м.) буде передана [PERSON] за умови проведення повної оплати внеску по спорудженню, який становить 9090 грн. за один квадратний метр. З акту взаєморозрахунків від 31.03.2016 до договору №1.2.3-20 від 30.06.2016, виданого [PERSON] , видно, що останнім, як асоційованим членом, сплачено пайовий внесок в сумі 577669, 50 грн. Означене також підтверджується довідкою ЖБК «Авеню» від 17.06.2017, якою серед іншого [PERSON] дозволено здійснити державну реєстрацію права на вказане майно, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №90379741. З довідки Управління містобудування та архітектури Ужгородської МР від 14.06.2017, виданої ТОВ «Конті-БУД Ужгород», видно, що житловому приміщенню загальною площею 64, 5 кв.м. в новозбудованому багатоквартирному житловому будинку присвоєно поштову адресу [ADDRESS] . З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (№ в реєстрі 906) від 04.07.2014 квартири [ADDRESS] видно, що така придбана [PERSON] у продавця [PERSON] за 325251 грн. Окрім цього проведення платежу на означену суму було здійснено шляхом банківського розрахунку з особистого рахунку [PERSON] , що підтверджується банківської виписки з AT «Сбербанк» Ужгородське відділення №2 за період з 24.06.2014 по 16.04.2019 у валюті гривня. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23835590 підтверджується набуття [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] . З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу гаража від 22.08.2014 ( № в реєстрі 2540) від 22.08.2014 гаражу під [ADDRESS] видно, що такий придбано [PERSON] у продавця [PERSON] за 16603 грн. Отримання грошових коштів у сумі 53000 доларів США від [PERSON] підтверджується розпискою [PERSON] від 04.07.2014, написаної в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , а також нотаріально посвідченою заявою про отримання коштів в оплату квартири. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25923541 підтверджується набуття [PERSON] права приватної власності на гараж [ADDRESS] . Отримання грошових коштів у сумі 5000 доларів США від [PERSON] підтверджується розпискою [PERSON] від 04.07.2014, написаної в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Копіями заяви в банк щодо переведення грошей від [PERSON] до Дружини від 26.06.2014 в розмірі 2000000 російський рублів, платіжного доручення від 26.06.2014 №000751 про переказ грошей від [PERSON] до [PERSON] на суму в розмірі 2000000 російський рублів, банківської виписки з AT «Сбербанк» Ужгородське відділення №2 щодо переказу коштів в розмірі 2000000 російських рублів, виписки по особовим рахункам з 24.06.2014 по 16.04.2019 у валюті гривня, виписки по особовим рахункам з 24.06.2014 по 16.04.2019 у валюті російський рубль підтверджується отримання [PERSON] означеної суми грошових коштів. При цьому з копії виписки з AT «СБЕРБАНК» з 24.06.2014 по 10.06.2021 видно, що усі грошові перекази від [PERSON] надсилалися [PERSON] з призначенням «дарування нерезиденту». Судом досліджено заяви на видачу готівки за період з 17.02.2016 по 03.03.2016, з яких вбачається, що отримувачем грошових коштів є сестра позивачки за первісним позовом [PERSON] . В судовому засіданні допитаний як свідок [PERSON] , який зазначив, що грошові кошти на придбання нерухомості належали [PERSON] , так як [PERSON] не мав ніяких коштів. Зазначив, що кошти на придбання однієї з квартир з рахунків знімала його дружина, тобто сестра позивачки за первісним позовом, а взагалі кошти належали [PERSON] , так як були заощаджені нею під час роботи в м. москва та від здачу квартири в м. москва в оренду. В судовому засіданні допитаний як свідок [PERSON] , який зазначив, що знає про майновий стан [PERSON] зі слів, той мав прибуток від здачу автомобіля в оренду. В судовому засіданні допитана, як свідок [PERSON] , яка зазначила, що є подругою [PERSON] , стверджує, що [PERSON] була забезпечена до одруження з [PERSON] , так як має майно в м. москві, а також заощадження. Зауважує, що особисто не бачила, але знає, що кошти, які знімала сестра [PERSON] з банківських рахунків, належали [PERSON] , й були згодом витрачені на придбання квартири, право власності на яке оформлене за її колишнім чоловіком. В судовому засіданні допитана як свідок сестра позивачки за первісним позовом [PERSON] підтвердила, що кошти на придбання обох квартир належали [PERSON] , при цьому горші на придбання однієї квартири отримувала вона. З договору купівлі-продажу №2141/2017/305784 від 25.01.2017 видно, що [PERSON] , як уповноважена особа за дорученням [PERSON] придбав у [PERSON] автомобіль марки CHANA моделі BENNI днз [NUMBER] , вартістю 2500 грн. Згідно зі свідоцтва про реєстрацію т/з серії [NUMBER] власником вказаного т/з є [PERSON] . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,\~69 СК,\~ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до\~частин 2,\~3 ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Тлумачення\~статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. В ході судового розгляду встановлено, що всі спірні об`єкти нерухомості були придбані сторонами за час перебування у шлюбі, при цьому позивачкою за первісним позовом оспорюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим, що майно придбавалося за особисті кошти, які складаються з її заощаджень, зокрема від надання в оренду квартири, що перебуває у її частковій власності. Щодо квартири [ADDRESS] та гаражу під [ADDRESS] суд вважає, що такі є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки придбані за кошти, набуті нею до укладення шлюбу з [PERSON] . Означена позиція суду базується на тому, що шлюб між сторонами був зареєстрований в травні 2014 року, до 2014 року [PERSON] мешкала та офіційно працювала в рф, а також надавала в оренду квартиру в м. москві, яка належить їй на праві спільної часткової власності, а відтак суд вважає доведеним факт того, що позивачка за первісним позовом мала фінансові заощадження. Більш того останнє підтверджується й тим, що мати [PERSON] [PERSON] в червні 2014 року, тобто безпосередньо перед придбанням позивачкою за первісним позовом квартири й гаражу, перерахувала з призначенням «дарування нерезиденту» на особистий банківський рахунок [PERSON] грошові кошти в російських рублях, які в доларовому еквіваленті станом на 2014 року становили 60000 доларів США, та які попереднього готівкою внесла на свій банківський рахунок. Сума грошових коштів, витрачених на придбання вказаної квартири та гаражу, становить 58000 доларів США, цю суму продавець отримала безпосередньо від [PERSON] у присутності сестри останньої. Відтак суд вважає доведеним факт, що квартира та гараж в будинку під [ADDRESS] придбані за грошові кошти, які є особистими заощадженнями [PERSON] , набутими за час проживання та роботи в рф. При цьому суд не приймає твердження сторони відповідача за первісним позовом про те, що означені кошти є «весільним подарунком», так як такі є особистими коштами [PERSON] , набутими до шлюбу, й були передані її матір`ю безпосередньо [PERSON] , свідченням чого є призначення платежу «дарування нерезиденту». Як відомо, нерезидентом з числа сторін є саме [PERSON] , так як вона є громадянкою рф. Щодо квартири у [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] , то суд вважає, що така є спільним майно м подружжя з нижческазаних підстав. Так, придбання означеного помешкання датоване періодом 2016-2017 років, подружжя станом на цю дату перебувало декілька років в зареєстрованому шлюбі, виховувало дитину й очікували на поповнення в сім`ї. При цьому в силу малолітнього віку дитини й вагітності другою суд допускає, що у [PERSON] були обмежені можливості щодо працевлаштування, а відтак і накопичення грошових коштів у сумі, достатній для придбання квартири. Більш того суд приймає до уваги, що у [PERSON] був заробіток від надання в оренду автомобіля, й свідки підтверджують, що такий працював як ФОП. Разом з тим суд не виключає, що частина грошових коштів на придбання цієї квартири надала [PERSON] , так як продовжувала отримувати дохід від надання в оренду московської квартири. Тож, враховуючи, що спірний об`єкт нерухомості набутий у власність [PERSON] за час перебування останнього у зареєстровані шлюбі з позивачкою за первісним позовом, яка в означений період часу виховувала дитину, народжену від [PERSON] , й була вагітною другою, доглядала та виховувала таких, дбала про їх інтелектуальний і фізичний розвиток, матеріальне забезпечення, наявні підстави для визнання за подружжям право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд констатує, що відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вказану квартиру, а в ході розгляду справи судом не встановлено, що на зазначений об`єкт нерухомого майна поширюється положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, за якими особистою власності одного з подружжя є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Так, стороною відповідача за первісним позовом не доведено суду, що заробіток [PERSON] був достатнім для матеріального забезпечення сім`ї, а також на формування заощаджень в сумі, достатній для придбання квартири. Щодо автомобіля CHANA BENNI, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , суд застосовує аналогічний підхід. Так, суд враховує, що автомобіль придбаний [PERSON] за дорученням [PERSON] , що розцінюється судом, як те, що кошти, принаймні частково, на придбання автівки були надані останньою, однак автомобіль набутий за час перебування подружжя у шлюбі певний час, при цьому позивачкою за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вказану квартиру, а в ході розгляду справи судом не встановлено, що на зазначений об`єкти нерухомого майна поширюється положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, за якими особистою власності одного з подружжя є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. При цьому суд критично ставиться до позиції [PERSON] про те, що гроші, які отримувала її сестра через банківські перекази з росії, були її особистими коштами, а також сумнівним є те, що такі адресовані мамою сестер саме одній дочці [PERSON] , а не обом дітям, або ж [PERSON] на потреби сім`ї. Відповідно до статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вказане положення відображене й в статті 70 СК України. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Враховуючи, що спірні земельні ділянки визнаються судом об`єктом права спільної сумісної власності сторін з вищевказаних підстав, суд вважає, що відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~та ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~частки у праві спільної сумісної власності сторін є рівними, а тому за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину вказаних об`єктів нерухомості як частку у спільному майні подружжя. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.12\~ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13\~ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених\~ЦПК України\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги первісно та зустрічного позову підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що вимоги обох сторін задоволено частково, суд не вбачає підстав для розподілу таких.

Outcome: dismissed