Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Острозької міської ради, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 02 серпня 2016 року Острозьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 81; дитину, [PERSON] , [INFO] залишити проживати з нею; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають дитину, [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім"ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до жінки, піклування про створення в сім"ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитина, що негативно впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє їй душевні страждання. Відповідач зловживає спиртними напоями. За її переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Вказала, що після розірвання шлюбу дитина повинна залишитися проживати з нею, де створені усі належні умови для її життя та розвитку, однак між сторонами виникають суперечки з приводу того, з ким повинен проживати син, позивач просила визначити місце проживання сина з нею. Ухвалою суду від 03 серпня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 28 вересня 2022 року відповідач подав до суду відзив, в якому просив надати 6-ти місячний строк для примирення та у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовити, оскільки їх спільний син постійно проживав разом з ними за адресою [ADDRESS] , а зміна місця проживання дитини може вкрай негативно вплинути на психоемоційний стан дитини. До того ж, син хоче проживати з обома батьками. Зазначає, що він також любить сина та забезпечує всі його потреби. Позивачка ніколи не зверталася до нього із проханням у добровільному порядку визначити місце проживання сина, оскільки такої необхідності не існує. Ухвалою суду від 25 листопада 2022 року сторонам надано строк на примирення 1 місяць та закрито підготовче провадження, справу призначено справу до судового розгляду по суті. 20 грудня 2022 року позивачем подано пояснення, до яких долучено лист Національної поліції України ГУ Національної поліції в Рівненській області, однак суд вказаний доказ не приймає до уваги, оскільки останній поданий з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги просила задоволити, з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач в частині заявлених вимог про розірвання шлюбу проти позову не заперечує. В частині заявлених вимог про визначення місця проживання дитини позов не визнає, вважає, що спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає. Син проживає з матір"ю. Заслухавши думку учасників процесу, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 02 серпня 2016 року Острозьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 81, між сторонами було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 цього Кодексу. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2022 року сторонам був наданий строк для примирення, однак вжиті судом заходи щодо примирення подружжя позитивних наслідків не дали. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ст. 112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, тому шлюб між ними має бути розірваний. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ч. 1 ст. 113 СК). Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то суд зазначає таке. Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 950.07/14-12 від 06.07.2022 року, до складу зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , входять [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син сторін) та ін. Таким чином, судом встановлено, що дитина сторін зареєстрована разом з матір`ю та батьком за адресою [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею, позивачка зазначила, що малолітня дитина повинна проживати разом з нею, оскільки вона здійснює належний догляд за дитиною, піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не має шкідливих звичок, веде добропорядний спосіб життя. Натомість, вона переконана, що відповідач не зможе належним чином піклуватись про дитину та здійснювати свої батьківські обов`язки, оскільки останній зловживає спиртними напоями. Разом з цим, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України), місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п`ята статті 19 СК України). Згідно з висновком органу опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матірю в [ADDRESS] . Відповідно до характеристики ЗДО (ясла-садок) «Золоте зернятко» с. Хорів, [PERSON] відвідує старшу групу закладу. Мама хлопчика займається його навчанням та вихованням. Вона бере активну участь у житті дитячого садочка, відвідує батьківські збори. Батько дитини, [PERSON] не заперечує проти того, аби дитина проживала з матірю, [PERSON] . Питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, а також зважаючи на інтереси та потреби дитини, орган опіки та піклування вирішив вважати за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] . Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року N 866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок). Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину (абзац 2 пункту 3 Порядку). Відповідно до зазначеного Порядку органами опіки та піклування є районні, районні у місті Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства, провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Згідно пункту 72 Постанови Кабінету Міністрів України N 866 від 24 вересня 2008 року "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд відхиляє висновок органу опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області, відповідно до якого визначено, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її спільне проживання з матірю та взяв до уваги лише акт обстеження умов проживання матері. Взявши до уваги вказаний висновок суд враховує, що такий висновок ґрунтується на поясненнях матері, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною - [PERSON] ; орган опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області особисто не спілкувався з малолітньою дитиною. Висновок містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без урахування фактичних обставин цієї справи. Таким чином, суд вважає, що рішення Комісії з питань захисту прав дитини Острозької міської ради Рівненської області щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю прийняте не у відповідності до вищезазначеного Порядку. Крім того, зауважує, що висновок Органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо визначення місця проживання дитини, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку Органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Разом з тим, ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо визначення місця проживання дитини, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, та спору про визначення місця проживання дитини, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Таким чином, висновок органу опіки та піклування про доцільність місця проживання малолітньої дитини із матір`ю носить лише рекомендаційний характер та йому надано оцінку поряд з іншими доказами при розгляді справи про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін. В судовому засіданні було встановлено, що після припинення спільного проживання однією сім`єю сторони проживають окремо. В свою чергу суд, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одному будинку), про те, з ким із них дитина залишається, виходить із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини і повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам насамперед дитини. Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка на час вирішення справи проживає за місцем проживання позивачки. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач створює перешкоди у вихованні дитини та її проживанні з позивачкою, до матеріалів справи не додано. З огляду на наведене, відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивачки, яке підлягає судовому захисту, оскільки малолітня дитина проживає разом з нею, про що не заперечує відповідач, тому спору щодо визначення місця проживання дитини немає. Доводи позивача проте, що відповідач зловживає спиртними напоями, телефонує до дитини, вживає нецензурну лексику, говорить аморальні речі, чим негативно впливає на розвиток та виховання їх сина не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і будь-яких інших доказів, які б містили інформацію про такі факти, до справи не долучено. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю. Крім того, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 грн. З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 992,00 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial