Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування уточненого позову зазначив, що 03.10.2019 р. розпорядженням Енергодарського міського голови № 75-кп «Про призначення [PERSON] » позивача призначено на посаду директора КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради. З 01.10.2020 р. по 09.10.2020 р. [PERSON] перебував на лікарняному. 02.10.2020 р. розпорядженням Енергодарського міського голови № 74-кп «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з посади директора КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради, у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Оскільки позивач перебував на лікарняному з 01.10.2020 по 09.10.2020 та став до роботи 10.10.2020, йому було виплачено у жовтні 2020 року 143\~320,78 грн. за період з 01.10.2020 по 10.10.2020 (включно). 18.12.2020 р. з позивачем проведено розрахунок при звільненні. Отже, з КП «ТВК» ЕМР на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 05.10.2020 по 18.12.2020 р. у розмірі 306\~780,32 грн. Ухвалою суду від 22.07.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з викликом сторін. 16.09.2021 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначено, що при розрахунку виплат, що належали позивачу при звільненні, враховано суми для виплати заробітної плати за серпень, вересень, жовтень 2020 року пропорційно відпрацьованому часу до дня звільнення, а також дні невикористаної відпустки, що підлягають компенсації при звільненні на загальну суму 136\~353,76 грн. Залишок грошових коштів у сумі 48\~376,96 грн. та 10\~935,50 грн. були сплачені позивачу після звільнення на підставі листків непрацездатності АДУ № 680348 від 04.09.2020 року та АДУ № 787982 від 13.10.2020 року. Позивачу, якого вже було звільнено, після надання листків непрацездатності, було проведено нарахування та виплату лікарняних. У такому випадку оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивачу нараховано і виплачено не в день звільнення, а пізніше. Доводи позивача, що 12.10.2020 р. він виходив на роботу та здійснював свої професійні обов`язки не відповідають фактичним обставинам справи. Табель обліку використання робочого часу за жовтень 2020 р. по КП «ТВК «ЕМР» також підтверджує, що позивач 12.10.2020 р. був відсутній на робочому місці і цей день не підлягав табулюванню. Перебування позивача за місцем знаходження підприємства 12.10.2020 р. не можна вважати фактичним допуском до робочого місця. Тобто, допуском працівника до робочого місця є не його фактичне перебування на підприємстві, а виконання ним своїх посадових обов`язків, які встановлені контрактом або нормами чинного законодавства. В зв`язку з тим, що позивач фактично не був допущений до роботи після завершення строку дії контракту, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення заробітної плати. Посилаючись на зазначені обставини, просили суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, наполягають на їх задоволенні. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, заяв суду не надав, в зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 02.10.2020 р. розпорядженням Енергодарського міського голови № 74-кп «Про звільнення [PERSON] » припинено контракт від 03.10.2019 № 91 у зв`язку із закінченням терміну його дії та звільнено [PERSON] з посади директора КП «ТВК» ЕМР 05 жовтня 2020 року, у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п.2. ст. 36 КЗпП України. За змістом ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.09.2021 року по справі № 331/1054/21 змінено дату звільнення [PERSON] з посади директора КП «Тепловодоканал» Енергодарської міської ради відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, з 05 жовтня 2020 року на 12 жовтня 2020 року. Постановою Верховного Суду від 02.05.2022 року постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року по справі № 331/1054/21 залишено без змін. Таким чином, [PERSON] з 03.10.2019 року по 12.10.2020 року перебував у трудових відносинах з КП «Тепловодоканал» ЕМР. Повний розрахунок з позивачем був проведений 18.12.2020 року, що підтверджується доданими до матеріалів справи розрахунковими листками, списками робітників на одержання перерахованої заробітної плати та платіжними дорученнями, а також випискою по картці/рахунку [PERSON] за період 01.08.2020 р. - 18.10.2021 р. Крім того, позивач спору щодо нарахованих при звільнені сум немає. Згідно із ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Судом встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений 18.12.2020 р., що є порушенням ст. 116 КЗпП України, і дійсно в даному випадку наступає відповідальність відповідача, передбачена ст. 117 КЗпП України. В той же час, реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року у справі № 757/60544/16-ц). Згідно з ч. 2 ст.\~233\~КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.1 ст.94\~КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунку при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати в справі № 755/12623/19 від 08 лютого 2022 року середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Цей висновок щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові № 910/4518/16 від 30 січня 2019 року. Статтею 233\~КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. У п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст.233\~КЗпП у взаємозв`язку з положеннями ст.117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за ст.47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». Отже, у разі не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи викладене, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 18.12.2020 р., а з даним позовом, зокрема з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду 20.07.2021 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду (вх. №19388). У п.4 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~6\~листопада 1992\~року №\~9 «Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228,233\~КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. Таким чином, позивачем пропущено тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, при цьому суд зазначає, що позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, питання поновлення пропущеного строку не порушував, на будь-які обставини, що перешкоджали йому звернутися до суду у встановлений законом строк, не посилався. За таких обставин, оскільки судом не встановлено пропуску позивачем з поважних причин строків, встановлених статтею 233\~КЗпП України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з вказаним позовом. Згідно зі ст.\~141\~ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed