Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

У листопаді 2021 позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківського району, про виселення та зняття з реєстрації місця проживання Предметом позову є: 1. Виселення [PERSON] та [PERSON] з кв. [ADDRESS] , яка належить на праві власності АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК», без надання іншого житла. 2. Зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківського району зняти з місця реєстрації [PERSON] та [PERSON] з кв. [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 02.12.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.08.2008 року між ТОВ «Деревообробний комбінат «РОБІН» (далі - боржник) та ПАТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК», правонаступником якого є АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК» (далі - позивач) укладено Договір про відкриття кредитної лінії №240-7565/18-КЮ (далі - кредитний договір). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем-2 та позивачем укладеного договір іпотеки №240-7565/18-ІЮ1 від 10.08.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ю.В. Лахно 10.08.2018 року за реєстровим № 1808 (далі - договір іпотеки), предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] (далі - «предмет іпотеки»). Відповідно до умов договору іпотеки №240-7565/18-ІЮ1 від 10.08.2018, відповідач-2 виступила майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями боржника та передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: чотирикімнатна квартира , загальною площею 121,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за кредитним договором, позивач відповідно до умов договору іпотеки у позасудовому порядку, на підставі відповідного застереження визначеного у п. 6.3 Договору іпотеки звернув стягнення на вищезазначене нерухоме майно та зареєстрував за собою право власності на нього. 11.11.2021 року, державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне нерухоме майно. Проте, доступу до нерухомого майна позивач не має, а відповідачі продовжують користуватися житловим приміщенням. Позивачем 07.09.2021 було направлено відповідачам відповідні вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення - предмету іпотеки. Проте, листи з вимогами повернулися на адресу Позивача за закінченням терміну зберігання. Станом на дату подання цього позову, відповідачами вищезазначені вимоги добровільно не виконано. Оскільки, відповідачі більше не мають права власності на предмет іпотеки, та фактично, на даний час, користуються житловим приміщенням без законних підстав, то підлягають виселенню з предмета іпотеки без надання іншого жилого приміщення. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідачів. Відповідачі правом на подання відзиву не скористались. Третя особа пояснень суду не надала. Представник позивача в судове засідання, яке відбулось 17.01.2023 року, не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечив. Відповідачі та їх представник в судове засідання, яке відбулось 17.01.2023 року, не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа в судове засідання, яке відбулось 17.01.2023 року, не з`явилась, представник подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без його присутності та на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 10.08.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Деревообробний комбінат «РОБІН» та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК», правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК» укладено Договір про відкриття кредитної лінії №240-7565/18-КЮ. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК» укладеного договір іпотеки №240-7565/18-ІЮ1 від 10.08.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ю.В. Лахно 10.08.2018 року за реєстровим № 1808, предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] . Відповідно до умов договору іпотеки №240-7565/18-ІЮ1 від 10.08.2018, [PERSON] виступила майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями ТОВ «Деревообробний комбінат «РОБІН» та передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: чотирикімнатна квартира, загальною площею 121,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з невиконанням ТОВ «Деревообробний комбінат «РОБІН» зобов`язань за кредитним договором, АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК» відповідно до умов договору іпотеки Банк у позасудовому порядку, на підставі відповідного застереження визначеного у п. 6.3 Договору іпотеки звернув стягнення на вищезазначене нерухоме майно та зареєстрував за собою право власності на нього. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.11.2020 року, 09.11.2021 року, державним реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., було здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , та право власності зареєстроване за АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК». Як вбачається з матеріалів справи, АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК» 07.09.2021 було направлено [PERSON] та [PERSON] вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення - предмету іпотеки. Проте листи з вимогами повернулися на адресу АТ «ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК» за закінченням терміну зберігання. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 29, 310 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Згідно з пунктом 4 ст.31 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", вбачається, що, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, а тому, їх примусове виселення повинно здійснюватись на підставі рішення суду. А тому, суд дійшов висновку, що проживання відповідачів, дозволу на проживання яких позивач не надавав, та вимоги позивача про виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідачі в добровільному порядку не виконують, що обмежує права позивача, як власника майна на володіння, користування і розпорядження належної йому квартирою. Відповідачі в добровільному порядку не виселяються, чим чинять позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Отже, суд дійшов висновку, що право позивача, як власника, підлягає судовому захисту шляхом виселення відповідачів з квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Компетентним органом, який є уповноваженим на зняття фізичних осіб з реєстрації місця проживання/перебування в межах територіальної юрисдикції Шевченківського району, де перебуває квартира за адресою: [ADDRESS] , виступає Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківського району. Таким чином, саме Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківського району, як суб`єкт державної реєстрації, має проводити зміну відомостей щодо реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб в Єдиному державному демографічному реєстрі на підставі рішення суду, що містить відповідне зобов`язання. Однак, суд звертає увагу на наступне. Як вбачається із правової позиції у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року №910/17792/17, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їх права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї прав на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки. З огляду на вищевикладене та те, що позивач просить суд зобов`язати третю особу зняти з місця реєстрації [PERSON] та [PERSON] з кв. [ADDRESS] , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial