Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), [PERSON] про визнання дій нечесною підприємницькою практикою, визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії. Зазначав, що 26.05.2008 між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір. Згідно умов договору банк зобов`язався надати йому споживчий кредит у розмірі 160 000 Євро на строк до 27.05.2013 зі сплатою процентів у розмірі 14% річних. Разом з тим, при укладенні договору він не мав можливості запропонувати свої умови. Інформація щодо обслуговування кредитування не була йому надана у повному обсязі. Умови договору щодо сплати комісії, зміни порядку погашення на розсуд банку, не підписання з кредитором додаткової угоди, яка встановлює жорсткі процентні зобов`язання для споживача та надає одностороннє право кредитора розірвати договір, дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати комісії та неустойки, звернення стягнення на предмету іпотеки у разі несвоєчасної сплати комісії та неустойки є несправедливими. Використовуючи несправедливі положення кредитного договору відповідач впровадив обов`язкові для позивача умови, з якими він не мав можливості ознайомитися перед укладенням договору, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Факт навмисного ненадання банком позичальнику важливої інформації є такою, що вводить в оману, а відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. До того ж, відповідач відмовився надати належним чином завірений печатками витяг з договору про купівлю-продаж прав вимоги за кредитним договором між АТ «Брокбізнесбанк» та наступним кредитором. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати дії ПАТ «Брокбізнесбанк» щодо укладення договору про споживчий кредит нечесною підприємницькою практикою, визнати недійсним кредитний договір № 08Ф-86 від 26.05.2008, зобов`язати [PERSON] припинити його виселення з жилого будинку за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позов [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказав на те, що позивачем безпідставно залучено його в якості відповідача та не надано доказів того, що він намагається виселити останнього з будинку. Крім того, підписавши договір, позивач погодився з усіма умовами договору і з заявами про роз`яснення йому певних положень договору позивач до банку не звертався. Правових підстав для визнання договору недійсним немає, а доказів на їх підтвердження позивачем не наведено. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. У судове засідання позивач не з`явився, представником позивача було подано заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Представник ПАТ «Брокбізнесбанк» і [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 26.05.2008 між АТ «Брокбізнесбанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 08Ф-86 (далі - договір) (а.с. 7-8). Відповідно до п. 1.1. договору на умовах, визначених цим договором, банк відкриває позичальнику відкличну кредитну лінію з лімітом кредитної заборгованості в сумі 160 000 євро на строк з 26.05.2008 до 27.05.2013 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14% річних для споживчих цілей. Згідно з п. 2.2. договору позичальник сплачує банку наступні комісії: за надання кредиту у розмірі 1.80% від суми кредиту у перерахунку за курсом НБУ на день сплати комісії; за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,05% від суми кредиту у перерахунку за курсом НБУ на день сплати комісії без ПДВ на рахунок, вказаний банком. Пунктом 9.7. договору передбачено, що цей договір складено у трьох примірниках, що мають силу оригіналу, два з яких залишаються банку, а третій надається позичальнику. Підписанням цього договору позичальник свідчить про те, що ним був особисто отриманий належний йому примірник цього договору. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями ЦК України». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - «Закон») умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 2 частини 6 статті 18 Закону передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно з статтею 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється, зокрема, у формі будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Для кваліфікації умов договору як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України та частині третій ст. 509 Цивільного кодексу України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Позивач зазначає, що відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, ввівши позивача в оману з приводу умов договору щодо сплати комісії, зміни порядку погашення на розсуд банку, не підписання з кредитором додаткової угоди, яка встановлює жорсткі процентні зобов`язання для споживача та надає одностороннє право кредитора розірвати договір, дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати комісії та неустойки, звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несвоєчасної сплати комісії та неустойки, а також не надавши інформацію про інші істотні умови договору. Твердження позивача про те, що на момент укладення договору йому не було повідомлено всю необхідну інформацію про умови договору, суд розцінює критично, оскільки ці доводи спростовуються кредитним договором, у якому чітко викладені умови надання кредитних коштів. Установлено, що позивач отримав примірник цього договору, про що свідчить його особистий підпис на спірному договорі, який одночасно, в силу пункту 9.7. Договору, підтверджує не тільки факт укладення кредитного договору, згоду позивача на усі умови, зазначені у ньому, а й відповідне отримання примірника цього договору. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказів того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими, у зв`язку з чим він повинен бути визнаний недійсним, позивачем суду не надано. До того ж, умови, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», викладені у підписаному сторонами кредитному договорі, укладеному у письмовій формі. Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених у ньому, що підтверджується його підписом на договорі кредиту. Тож, аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов чи його здійснення відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики. Окрім того, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування до позову строків позовної давності. Спірний кредитний договір сторони уклали 26 травня 2008 року, з позовом про визнання кредитного договору недійсним, позивач звернувся до суду 16 травня 2018 року (відповідно до відмітки на конверті, яким до суду направлявся цей позов). Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення його права, покладається на позивача. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин вимоги позивача в частині визнання недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають також і через сплив строків позовної давності, щодо оскарження цього правочину. Початком перебігу такого строку суд вважає дату укладення спірного договору. У задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання [PERSON] припинити виселення з будинку [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] суд також вважає за належне відмовити, оскільки позов у цій частині необгрунтований та не підтверджений доказами. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: dismissed