Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

22 грудня 2022 року орган опіки і піклування Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області(далі - Позивач) звернувся до Старовижівського районного суду Волинської області із позовною заявою в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] (далі -Відповідачка), [PERSON] (далі - Відповідач) про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві Позивач зазначив, що відповідно до свідоцтв про народження дітей Відповідачка та Відповідач є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Діти з вересня 2020 року перебували під соціальним супроводом у Центрі надання соціальних послуг Дубечненської сільської ради, а з 26 жовтня 2022 року перебувають на обліку в службі у справах дітей як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах. За направленням служби у справах дітей 06 вересня 2022 року малолітніх дітей було влаштовано у притулок служби у справах дітей Волинської обласної державної адміністрації. За час перебування дітей у притулку батьки відвідали їх лише один раз. Зазначає в позовній заяві, що Відповідачка та Відповідач ведуть аморальний спосіб життя, зловживають спиртними напоями, нехтують батьківськими обов`язками: не піклуються про фізичний та духовний розвиток своїх малолітніх дітей, не мають психологічного зв`язку з ними, не спілкуються з дітьми. Діти тимчасово влаштовані у сім`ю до своєї рідної тітки [PERSON] , яка і здійснює догляд за ними. За неналежний догляд за дітьми 19 жовтня 2021 року Відповідача [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 КУпАП. Але на підставі статті 22 КУпАП суд звільнив його від адмінвідповідальності, обмежившись усним зауваженням. А за неналежне виконання батьківських обов`язків Відповідачкою [PERSON] правоохоронними органами складено щодо неї протоколи про вчинення правопорушення за частиною 1 статті 184 КУпАП (постанови набрали законної сили 01 листопада 2021 року та 31 жовтня 2022 року). Тому за безвідповідальне ставлення Відповідачки та Відповідача до своїх обов`язків по вихованню та догляду за своїми малолітніми дітьми 24 листопада 2022 року рішенням виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] » було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню до малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] . Позивач вважає що Відповідачка [PERSON] та Відповідач [PERSON] фактично залишаються щодо своїх малолітніх дітей чужими людьми. Що може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дітей як з моральної, так і з правової точки зору. Тому просить суд позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав по відношенню до їхніх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] .. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2022 року дана справа передана до розгляду судді Малюті А.В. Ухвалою від 23 грудня 2022 року Старовижівського районного суду суддя Малюта А.В. дану позовну заяву залишив без руху та надав строк для усунення недоліків. Ухвалою від 28 грудня 2022 року Старовижівського районного суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання на 10.00 год. 16 січня 2023 року. В підготовче засідання представник позивача - органу опіки та піклування Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області - Комісарик М.С. подала до суду письмову заяву від 16 січня 2023 року про проведення підготовчого засідання за її відсутності. Зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Просить суд його задовольнити. Згідно частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання своєчасно повідомлялися належним чином у відповідності до вимог частин 2, 4-6 статті 128 ЦПК України. При цьому, відповідачі також подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких зазначили, що визнають позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в повному обсязі. Проти задоволення позову не заперечують. Згідно частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Крім цього, згідно частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачами, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до вимог статті 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважаних причин. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідачка [PERSON] та відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву суду не надали. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідачка [PERSON] та Відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, який вони уклали 18 жовтня 2008 року, що зареєстрований Дубечненською сільською радою Старовижівського району Волинської області, згідно актового запису за № 24 (а.с.11). Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] малолітньої [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] малолітньої [PERSON] , [INFO] , їхніми батьками записані Відповідачка [PERSON] та Відповідач [PERSON] (а.с.12-13). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків у відношенні до малолітніх дітей, їх вихованням та доглядом займаються частково, не піклуються про них, не забезпечують матеріально, зловживають спиртними напоями, не забезпечили створення належних умов для проживання дітей у будинку, що підтверджується копіями актів обстеження умов проживання складеними посадовими особами служби у справах дітей 12, 19, 25, 28 серпня 2022 року; 06, 27 вересня 2022 року; 05, 10, 11, 26 жовтня 2022 року; 01, 09 грудня 2022 року (а.с.24-35). Діти тимчасово влаштовані у сім`ю до своєї рідної тітки [PERSON] , яка і здійснює догляд за ними. За неналежний догляд за дітьми 19 жовтня 2021 року Відповідача [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 КУпАП. Але на підставі статті 22 КУпАП суд звільнив його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. А за неналежне виконання батьківських обов`язків Відповідачкою [PERSON] правоохоронними органами складено щодо неї протоколи про вчинення правопорушення за частиною 1 статті 184 КУпАП (постанови набрали законної сили 01 листопада 2021 року та 31 жовтня 2022 року). Згідно характеристик, виданих виконавчим комітетом Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області Відповідач [PERSON] характеризується негативно. Не працює, зловживає спиртними напоями. Часто конфліктує зі своєю дружиною, влаштовує бійки. Відповідачка [PERSON] характеризується посередньо, але часто вживає спиртні напої. В її характеристиці зазначено, що [PERSON] притягалася до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 КУпАП за ухилення від виконання, передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання і виховання своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.19-20). Згідно інформації за № 176 від 28 листопада 2022 року Притулку у справах дітей Волинської обласної державної адміністрації малолітні [PERSON] та [PERSON] , перебували у притулку з 06 вересня 2022 року по 28 листопада 2022 року. За період перебування дітей у закладі тільки мати [PERSON] їх відвідувала лише один раз 22 вересня 2022 року. Вона у працівників закладу життям дітей не цікавилася (а.с.22). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] при винній поведінці батьків - відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] , свідомого нехтування ними своїми обов`язками. А змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо бо останні самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків і змінити своє ставлення до малолітніх дітей не бажають. Що підтверджується їх самими визнаннями позову про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в повному обсязі, які засвідчені нотаріально секретарем виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області 16 січня 2023 року. Тому суд погоджується із рішенням від 24 листопада 2022 року виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] ». Яким було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню до їхніх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Вказане рішення є чинним та не оскаржувалося відповідачами в судовому порядку( а.с.14-17). Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до вимог статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Вимогами частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991року, № 780-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із вимогами статей 9, 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Судом матеріалами справи встановлені обставини про те, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] свої інтереси ставлять вище за інтереси малолітніх дітей. Бо батьки не бажають брати участь у їх вихованні, проявляти турботу до останніх, їх стану здоров`я, фізичного та морального стану . Вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (пункті 79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 року у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (пункт 54) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Зокрема, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічне позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Вирішуючи даний спір, суд враховує Висновок Комісії з питань захисту прав дитини Дубечненської сільської ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав» від 24 листопада 2022 року № 42. Бо він був затверджений рішенням виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] » (а.с.15-17). Що стверджує докази позивача у зазначеній справі. Тому суд висновує про свідоме ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до їхніх малолітніх дітей. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дітей, у зв`язку з чим, ураховується відсутність будь-якого спілкування відповідача з сином та дочкою досить тривалий час по відношенню до віку дітей, існування реальної можливості виконання батьківських обов`язків, проте їх свідоме не вчинення. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько(мати) не підтримує стосунки з дитиною, його(її) можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. У зазначеному рішенні розглядалися аналогічні правовідносини, тому суд вважає за можливе застосувати його у справі. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Відповідно із вимогами статті 164 Сімейного кодексу України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суд враховує, що позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи доведено матеріалами справи. Саме тому суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідачів по справі при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останніх батьківських прав відносно їхніх малолітніх дітей. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Між інтересами дітей та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Тому суд приходить до переконання про те, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , є підставною та підлягає до задоволення. Відповідно до частини 2 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із частиною 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно із абзацом 7 пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог статті 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, суд оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини: відповідачі є працездатними, а тому мають можливість для забезпечення належного утримання їхніх малолітніх дітей. Крім того, суд враховує, що у відповідності до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено в розмірі 2833,00 грн. Ураховуючи вищевикладене та визнання позову відповідачами, беручи до уваги імперативні вимоги частини 4 статті 170 СК України, суд дійшов до висновку, що з відповідачів необхідно стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1500,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісячно, з їх перераховуванням на особисті рахунки малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи від дня пред`явлення позову - 22 грудня 2022 року і до досягнення ними повноліття. Водночас із цим суд звертає увагу на ту обставину, що положеннями частини 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні обов`язки щодо дитини. Таким чином обов`язок утримувати дитину, передбачений частиною 1 статті 180 СК України, є особистим обов`язком, а тому стосується окремо кожного з батьків. У зв`язку з чим суд вважає, що стягнення аліментів з батьків у солідарний спосіб є неможливим, оскільки даний обов`язок має виконуватись особисто кожним із них, а невиконання одним із батьків даного обов`язку не може перекладати на іншого додатковий обов`язок. Однак, враховуючи, що питання солідарності стягнення стосується не самої позовної вимоги про стягнення аліментів, а лише визначає спосіб виконання даного обов`язку, то суд вважає, що не застосування при стягненні аліментів заявленого позивачем способу їх виконання жодним чином не впливає на саме задоволення судом позову у даній частині. Бо відповідно до частини 3 статті 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Тому суд висновує, що слід зобов`язати позивача - орган опіки і піклування Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської відкрити у місячний строк з дня набрання цим рішенням законної сили особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України для перерахування аліментів на утримання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, справа №464/7647/17 (провадження №61-8172св19). Роз`яснити, що згідно положень статті 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав,мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи, матеріали справи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Допустити негайне виконання рішення суду з межах платежу за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України, з урахуванням обставин, регламентованих пунктами 1-4 частини 3 цієї ж статті, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави та позивача. У підпунктах 4, 5 пункту 35 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз`яснено, що при пред`явленні позову до кількох відповідачів одним або кількома позивачами, звільненими від сплати судового збору, він стягується в дохід держави за рішенням суду окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову кількома звільненими від сплати судового збору позивачами до одного відповідача судовий збір з відповідача стягується в дохід держави з урахуванням загальної суми всіх вимог. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Оскільки у даній справі позов пред`явлено до кількох відповідачів, то судовий збір підлягає стягненню пропорційно з кожного окремо. Згідно частини 2 статті 4 та частин 3 і 7 статті 6 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду юридичної особи за вимогами немайнового характеру про позбавлення батьківських прав та майнового характеру про стягнення аліментів підлягає сплаті судовий збір в розмірі 2481,00 грн за кожною з них. При цьому, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» за вимогою майнового характеру про стягнення аліментів. Оскільки у даній справі позов пред`явлено до кількох відповідачів, то судовий збір за вимогою про стягнення аліментів підлягає стягненню в дохід держави пропорційно з кожного відповідача окремо в розмірі по 1240,50 гривень. При зверненні до суду із позовною заявою за вимогою немайнового характеру про позбавлення батьківських прав позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 грн. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, слід повернути з державного бюджету в користь позивача - органу опіки і піклування Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області 50 відсотків судового збору, в розмірі 1 240,50 грн., сплаченого при поданні позову за вимогою немайнового характеру про позбавлення батьківських прав на підставі платіжного доручення № 314 від 28 грудня 2022 року. В звязку з цим, з відповідачів слід стягнути пропорційно з кожного по 620,25 грн. (1240,50 грн./2=620,50 грн.) в користь позивача - органу опіки і піклування Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області, сплачений ним судовий збір за вимогою немайнового характеру про позбавлення батьківських прав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved