Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 грудня 2020 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач в позовній заяві посилається на те, що 15 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] у м. Дніпро укладений договір позики, згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, про що [PERSON] склав розписку. В свою чергу [PERSON] зобов`язався повернути зазначені кошти 15 грудня 2020 року, однак останній свої зобов`язання не виконав. З урахуванням викладеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 7\~000 доларів США. Судові витрати покласти на відповідача (с.2-4). Від представника відповідача 15 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх протиправними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки розписку відповідач складав під психологічним натиском позивача та відповідно до ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (с.19-21). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 грудня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с.12). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ( а.с.13). До суду 12 січня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача ( а.с.14). Ухвалою судді від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики ( а.с.15-16). За клопотанням представника відповідача 31 березня 2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2021 року було призначено у цивільній справі № 201/11977/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики проведення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, на вирішення якої просив поставити питання: чи виконано дану розписку [PERSON] в незвичайних умовах або в якомусь незвичному стані? ( а.с.42-45). Провадження у справі на період проведення експертизи було зупинено. 04 листопада 2021 року на адресу суду надійшло повідомлення з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з ненадходженням станом на 28 жовтня 2021 року сплати вартості вищезазначеної експертизи ( а.с.60-61). 04 листопада 2021 року провадження у справі було поновлено та призначено судове засідання ( а.с.63). За клопотанням представника відповідача 11 липня 2022 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року було призначено у цивільній справі № 201/11977/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики проведення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, на вирішення якої просив поставити питання: чи виконано дану розписку [PERSON] в незвичайних умовах або в якомусь незвичному стані? ( а.с.98-99). Провадження у справі на період проведення експертизи було зупинено. 09 грудня 2022 року на адресу суду надійшов висновок з Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за результатами проведення експертизи у зазначеній цивільній справі ( а.с.136-143). 12 грудня 2022 року провадження у справі було поновлено та призначено судове засідання ( а.с.144). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення доказів залишено без задоволення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні. Фактичні обставини встановленні судом Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 15 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] у м. Дніпро укладений договір позики, згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, про що [PERSON] склав розписку , відповідно до якої [PERSON] зобов`язався повернути зазначені кошти 15 грудня 2020 року ( а.с.5). 13 листопада 2020 року [PERSON] реєстраційним поштовим відправленням № 4912500783919 направив повідомлення [PERSON] , про місце виконання зобов`язання щодо повернення позики ( а.с.6). Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 листопада 2022 року року, складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, вирішити запитання: «Чи виконано дану розписку [PERSON] в незвичайних умовах або в якомусь незвичному стані? не надалось можливим. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України\~передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі\~ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до частин першої та третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже надана розписка є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики. Згідно зі\~ст.\~99\~Коституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року; ЗУ «Про валюту і валютні операції». Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. \~ \~ \~ \~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. \~ \~ \~ \~Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 7\~000 доларів США, які боржник зобов`язався повернути у строк до 15 грудня 2020 року, що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України і ст 533 ЦК України. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~943,70 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved