Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-05 00:00:00

До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернулась з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Черкаська міська рада про визнання права власності в порядку спадкування. У позовній заяві зазначає, що [INFO] померла бабуся [PERSON] , 1937 року народження, яка була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Після смерті відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частини квартири. Інші 2/3 частини належать [PERSON] та її сестрі [PERSON] по 1/3 кожній. Заповіт [PERSON] не робила. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] спірна квартира не була постійним місцем проживання жодного з відповідачів, окрім померлою, позивача та її сина. [PERSON] , [PERSON] не звертались до нотаріуса з заяво. Про прийняття спадщини. Погодились, що квартира повинна належати позивачу, яка постійно проживала з померлою, сплачувала комунальні платежі. Оскільки з 27.12.2000 по день смерті бабусі позивач проживала з нею, протягом шестимісячного строку не заявляла про відмову від спадщини, то вважає, що прийняла її відповідно до ст. 1268 ЦК України. Отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса не може, оскільки нотаріус може видати свідоцтво на всіх осіб, які були зареєстровані на день смерті [PERSON] у рівних частках. На день смерті у квартирі були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , її син [PERSON] , [PERSON] , її донька [PERSON] , [PERSON] . Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 15.09.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Ухвалою суду від 29.03.2022 з занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги. Пояснили почергово, що позивач не зверталась до нотаріуса через брак коштів. Адвокат Осадчий В.А. не повідомив яким чином було зареєстрована квартира. Повідомив, що звернення до нотаріуса є формалізмом, оскільки вважають, що позивач прийняла спадщину. Представник Черкаської міської ради за дорученням позов не визнала. Повідомила, що позивачем не доведено, яким чином відповідач порушує її права. Звернула увагу на те, що у матеріалах справи існують заяви про відмову у прийнятті спадщини, але вони подані не в межах спадкової справи. Повідомила, що є і інший відповідач який є зареєстрованим і його права також можуть бути порушені. Додала, що перешкоди для оформлення права власності відсутні та також зауважила, що порушений строк звернення до суду та нотаріуса. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено, що відповідно до Договору міни від 15.12.2000 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючи як законний представник [PERSON] уклали договір, відповідно до якого обміняли належну їм ѕ частину квартири [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в буд [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] 25.11.2015 померла [PERSON] . Згідно до наданої відповіді від 20.10.2020 Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради станом на 25.11.2020 за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 27.12.2000 по 03.08.2020, [PERSON] з 27.12.2000 по теперішній час, [PERSON] з 16.06.2017 по теперішній час, [PERSON] , з 14.03.2012 по теперішній час, [PERSON] з 03.08.2008 по теперішній час, [PERSON] з 25.10.2013 по теперішній час. Відповідно до копій Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори та спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 29.01.2021 відсутня інформація за параметрами [PERSON] . Представник позивача у справі не заперечував факт не звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцями спадщини визначені у частинах 3, 4 ст.1268 ЦК України). За частиною третьою ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята ст. 1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя ст. 1296 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до роз`яснень п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" N 7 від 30.05.2008 року отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 зазначено, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини другої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. 02 листопада 2021року Верховний Суд у постанові по цивільній справі № 572/1551/20 (провадження № 61-1498св21) зазначив наступне: «Позиція Верховного Суду. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).» У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18) зазначено, що: «відповідно до частин першої і третьої статті 1268ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.» Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] не відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Для спадкування майна спадкоємцям необхідно подати нотаріусу правовстановлюючі документи на це майно, технічний паспорт та інформацію про право власності тощо. Однак, позивачка не звернулась до нотаріуса та звернулася до суду, не обґрунтувавши жодним чином неможливості звернення до нотаріуса. Окрім цього, позивачкою не надано суду актуальної інформації щодо права власності на квартиру на час розгляду справи. Отже, нотаріус не відмовляв позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зазначене свідчить про те, що позивачка не позбавлена змоги набути право на належне майно в позасудовому порядку та передчасно звернулася до суду з даним позовом, нею не зазначені та не доведені, які її права порушені відповідачами. В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed