Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що 16 серпня 2003 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб і на даний час в провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівці знаходиться справа за спільною їхньою заявою про розірвання шлюбу. Від шлюбу в них [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Вважає, що визначення місця проживання їхньої доньки з ним відповідатиме їхнім інтересам. Він відповідально ставиться до виконання своїх обов`язків, створює всі необхідні умови для спільного проживання та забезпечує усім необхідним. Приділяє достатньо часу для розвитку дитини, сприяючи її інтелектуальному та духовному зростанню: слідкує за її навчанням, допомагає та перевіряє домашнє завдання, додатково займається з дитиною, що сприяє покращенню її успішності у навчанні та подальшому розвитку. У зв`язку із веденням бойових дій на території Харківщини, позивач з донькою як вимушені переселенці були змушені переїхати у м. Чернівці, а тому місцем їх перебування є [ADDRESS] . Після переїзду він забезпечив дитину усіма необхідними умовами: орендує комфортний номер у готелі «Георг Палац» у м. Чернівці, купує їй одяг, необхідні речі, створює умови для проведення нею активного дозвілля. Крім того, він турбується і про здоров`я дитини: забезпечує проходження донькою огляду лікарями, купує необхідні ліки та медикаменти. Також він піклується і за здорове харчування дитини, використовуючи натуральні та корисні продукти. Між ним та донькою склались приязні дружні стосунки, між ними наявне взаєморозуміння. 10.06.2022 донька [PERSON] направила заяву до Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, в якій виявила бажання проживати разом із батьком, який повністю опікується нею та матеріально забезпечує. З відповідачем він в конфліктних відносинах. Відповідач по справі - мати дитини вважає, що донька повинна проживати разом з нею. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу в її відсутність. Неповнолітня [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, просила задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з позивачем, просила справу розглянути в її відсутність. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність. Дослідивши письмові докази в справі суд приходить до таких висновків. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що він є батьком, а відповідач [PERSON] є матір`ю неповнолітньої - [PERSON] , [INFO] . В подальшому сторони звертались до суду з заявами, надавали суду висновки психолога та органу опіки та піклування, в яких підтверджували інформацію про те, що сторони є батьками неповнолітньої. Але жодного доказу цьому, зокрема свідоцтва про народження дитини, суду надано не було. Суд не приймає до уваги висновок практичного психолога-консультанта за результатами психологічного дослідження [PERSON] від 07.07.2022 ( а.с. 46 ), висновок органу опіки та піклування від 11.09.2022 ( а.с. 107 ) та витяг з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.08.2022 ( а.с. 110 ) оскільки в цих документах відсутні будь які згадки про те, що їм надавалось свідоцтво ( чи його належним чином завірена ксерокопія ) про народження [PERSON] , відповідно відсутня інформація про те, що сторони є її батьками. Крім того у висновку практичного психолога-консультанта за результатами психологічного дослідження [PERSON] від 07.07.2022 зазначено терміни його проведення - 01 липня 2022 - 07 липня 2022 ( а.с. 46 ). Але згідно з наданою представником позивача банківською випискою по рахунку [PERSON] ( а.с. 41 - 43 ) банківська картка на її ім`я, швидше за все нею використовувалась 06 та 07 липня 2022 року у місті Києві. За таких обставин суд позбавлений можливості ухвалити рішення про задоволення позову з приводу визначення місця проживання дитини. Навіть якщо припустити, що [PERSON] дійсно є неповнолітньою донькою позивача та відповідача, то необхідно зазначити таке. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 6 ч.2 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно з статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже відповідно з цими нормами сімейного та цивільного законодавства спір між матір`ю та батьком, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина вирішується органом опіки та піклування або судом лише щодо дитини, яка не досягла 14 років. Якщо дитина досягла 14 років вона вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, передбачених законом. Аналогічні правові позиції висловлені в постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 25 січня 2018 року ( справа № 537/5119/15-ц ) та від 28 вересня 2022 року ( справа № 686/18140/21 ). Всі сторони по справі заявляли, що [PERSON] народилась [INFO] ( знову суд наголошує на тому, що доказів цьому, зокрема свідоцтва про народження дитини суду не було надано ), відповідно і на час подання позову та розгляду справи в суді досягла віку 14 років, а отже вона в силу вищенаведених норм чинного законодавства може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які проживають за різними адресами. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягає за його безпідставністю, оскільки суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось з батьків, таке самостійне право вибору місця проживання надано самій дитині законом. Підстави для втручання суду у порядок, який фактично склався і який відповідає інтересам дитини, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed