Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

У серпні 2022 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зазначена заява, за якою заявник [PERSON] просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявник зазначає, що з 1997 року [PERSON] по день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець дружини не мав, своїх дітей також не мав, тому заявник стала йому родиною. Вона за домовленістю взяла на себе відповідальність за доглядом за спадкодавцем, проживали разом з ним у її квартирі за адресою: [ADDRESS] , а також вона займалась організацією його поховання. Враховуючи відсутність спадкоємців та заповіту, вона є спадкоємцем четвертої черги. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з квартири за адресою: [ADDRESS] . У встановлений ст. 1270 ЦК України заявник подала заяву про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської обл. Сухопарової Світлани Германівни, якою надано було роз`яснення, що треба звернутися до суду для встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом. Встановлення факту постійного проживання з [PERSON] має юридичне значення для спадкування за законом спадкового майна та його оформлення на ім`я [PERSON] . Ухвалою судді від 05 серпня 2022 року справу було призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження та клопотання про виклик та допит свідків задоволено. Ухвалою судді від 05 серпня 2022 року по справі було задоволено клопотання представника заявника адвоката Мокрецової М.В. про витребування доказів. В судовому засіданні представник заявника - адвокат Мокрецова М.В. вимоги викладені в заяві підтримала та просила суд задовольнити її у повному обсязі. Заявник [PERSON] в судовому засіданні вимоги викладені в заяві підтримала та просила суд задовольнити її у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Кам`янської міської ради Черкашина Д.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, надали письмові заперечення в яких зазначили, що заявником на підтвердження спільного проживання та ведення господарства з [PERSON] з 1997 по день смерті, а саме [INFO] , тобто майже 25 років надано лише копію свідоцтва про поховання від 13.02.2022, копію довідки на одержання та підпоховання праху від 03.08.2022 №1301 та копію акту спільного проживання КП КМР «Добробут» від 21.07.2022 №174, вважали наданих до суду доказів не достатніми та не підтверджуючими дійсне проживання [PERSON] з померлим [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зі слів [PERSON] вона проживала з померлим [PERSON] майже 25 років, але весь цей час не були зареєстровані разом, не набули прав власності на якесь рухоме чи нерухоме майно, їх бентежить факт не залучення до справи свідків для надання відповідних підтверджуючих пояснень проживання [PERSON] з померлим [PERSON] . Їм не зрозуміло чи відсутні спадкоємці за заповітом, а також спадкоємці за законом першої, другої та третьої черги. На підставі наведеного, просили суд відмовити в задоволенні заяви. Третя особа по даній справі Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сухопарова С.Г. в судовому засіданні надала пояснення по суті заяви, проти її задоволення не заперечувала. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали та надані докази суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 1997 року [PERSON] по день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується актом спільного проживання № 174 виданий КП КМР «Добробут» від 21.07.2022 року. Спадкодавець дружини не мав, оскільки шлюб між ним та [PERSON] було розірвано 09 лютого 1993 року, актовий Запис № 63, вчинений відділом ЗАГС виконкому комітету Заводської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська, який міститься в матеріалах спадкової справи, наданих третьою особою по даній справі. Заявник [PERSON] та померлий [PERSON] , проживали разом з ним у її квартирі за адресою: [ADDRESS] ,що підтверджується актом спільного проживання № 174 виданого КП КМР «Добробут» від 21.07.2022 року. Також судом встановлено, що заявник [PERSON] займалась організацією поховання [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про поховання, наданим заявником та довідкою на одержання та підпоховання праху, наданими заявником. Враховуючи викладене та те, що окрім заявника ніхто не звертався з заявами про прийняття спадщини, прийняті третьою особою міри щодо пошук спадкоємців через газету «Урядовий кур`єр», відсутність спадкоємців та заповіту, заявник є спадкоємцем четвертої черги за законом. Як вбачається з наданих суду доказів, після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з квартири за адресою: [ADDRESS] . У встановлений ст. 1270 ЦК України заявник подала заяву про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської обл. Сухопарової Світлани Германівни, якою надано було роз`яснення, що треба звернутися до суду для встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом. Встановлення факту постійного проживання з [PERSON] має юридичне значення для спадкування за законом спадкового майна та його оформлення на ім`я [PERSON] . Суд вважає, що факт постійного проживання заявника з [PERSON] також знайшов своє підтвердження поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в судовому засіданні підтвердили факт проживання заявника [PERSON] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не був зареєстрований за вказаною вище адресою та проживав без реєстрації, зареєстрований був за адресою: [ADDRESS] , власником якої й був. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Окрім того, відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України). Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність заявником факту постійного спільного проживання заявника [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті більше ніж п`ять років, а тому вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із вищевказаними письмовими доказами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Іншим способом встановити вказаний факт неможливо.

Outcome: approved