Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (надалі за текстом - відповідач), третя особа: [PERSON] (надалі за текстом - третя особа), про визнання договору недійсним, в якому просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11365142000, укладений між позивачем та відповідачем та застосувати наслідки його недійсності. В обґрунтування позову посилається на те, що 26.06.08 між позивачем та відповідачем укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11365142000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) (надалі за текстом - Договір). На виконання умов Договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 130 000 доларів США, а позивач, станом на сьогоднішній день, сплатила на користь відповідача 142 087,33 доларів США. В лютому 2017 року відповідач звернувся з позовом до позивача про стягнення заборгованості. Справа розглядалася Шевченківським районним судом міста Києва за № 761/6034/17. Ухвалою суду від 07 лютого 2018 року вказаний позов відповідача залишено без розгляду. З позовної заяви відповідача позивач дізналася, що з 2008 року вона сплатила Відповідачу лише 27 646,88 доларів США на погашення основного боргу. Решта 124 148,45 доларів США були зараховані відповідачем як проценти за користування кредитними коштами. Тобто, згідно розрахунків відповідача, за половину строку дії Договору позивач не сплатила навіть четверту частину отриманого кредиту. Хоча, сплачувала щомісяця передбачений Договором платіж у розмірі 1630 доларів США. Позивач посилається на те, що порядок зарахування відповідачем коштів в рахунок погашення передбачених Договором платежів є незрозумілим, неможливо також встановити чи проводився взагалі розрахунок платежів за Договором, оскільки передбачений п. 1.2.2 Договору графік платежів не доданий до Договору та не надавався позивачу для ознайомлення, ні до підписання Договору, ні після. На думку позивача, з таким порядком зарахування платежів, який використовує відповідач, остання не зможе повернути надані кошти у передбачений Договором термін. А за використання коштів понад встановлений термін передбачена сплата процентів у подвійному розмірі. Вважає умови договору несправедливими, оскільки вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві, в своїй сукупності є підставою для визнання Договору недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. 13 листопада 2018 на підставі автоматизованого розподілу судових справ справу передано на розгляд судді Гребенюка В.В. Ухвалою суду від 14 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивач не з`явилася, належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового засідання. В судове засідання представник відповідача не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання. В судове засідання третя особа не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового засідання. Дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.06.08 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 11365142000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення). На виконання умов Договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 130 000 доларів США (а.с. 7-15). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в цивільному суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). У Постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 926/1172/18, від 28.01 2020 у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Позовна заява не містить посилань на обставини та доказів, які свідчили б про недодержання в момент укладення Договору вимог ст. 203 ЦК України. Позивачем не надано доказів порушення чи обмеження її прав внаслідок укладення договору про надання споживчого кредиту № 11365142000, а також порушення норм закону внаслідок укладення вказаного договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed