Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у жовтні 2020 року звернулися до суду із позовом до відповідача [PERSON] про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення позивачів у вказаний будинок та передачі їм ключів від нього. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказали, що [PERSON] з 23.04.1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано згідно рішення суду у квітні 2010 року. З моменту одруження позивач проживала та була зареєстрована у вказаному житловому будинку, в подальшому у вказаному будинку були зареєстровані сини подружжя позивачі [PERSON] та [PERSON] . Спірний житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований належать на праві приватної власності відповідачу. Після розірвання шлюбу [PERSON] пішов проживати у нову сім`ю, а позивачі залишились у спірному будинку. У січні 2019 року відповідач повернувся та знову став проживати за вказаною адресою В подальшому [PERSON] почав чинити психологічний тиск на позивачів, вказував, що будинок і земельна ділянка належать йому, а тому колишня дружина та діти не мають права там проживати влаштовував сварки та погрожував фізичною розправою, створюючи нестерпні умови. Згодом відповідач вигнав позивачів із будинку, поміняв замки на вхідних дверях та не допускає їх додому. У будинку залишились особисті речі позивачів, якими останні не можуть користуватися, змушені винаймати житло, оскільки житловим будинком за місцем реєстрації користуватися не можуть. Із урахуванням положень ст.ст. 9,156 ЖК України, ст.405 ЦК України просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 18 листопада 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 13.05.2021 року судом за клопотанням позивача [PERSON] постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження належного йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого виконавчим комітетом Микуличинської сільської ради 09 лютого 2007 року згідно рішення №142 від 13 грудня 1989 року житлового будинку, загальною площею 86,3 кв.м. та житловою площею 29,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , до розгляду справи по суті та набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою суду від 08.06.2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 19.01.2022 року відмовлено у допуску до участі у вказаній справі в якості представника відповідача [PERSON] 05.05.2022 року судом постановлено ухвалу про витребування відомостей про зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . 04.07.2022 року судом постановлено ухвалу про повернення до стадії підготовчого провадження у даній справі та залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , яка 27.05.2021 року набула право власності на спірний житловий будинок. За клопотанням позивача [PERSON] 04.07.2022 року судом постановлено ухвалу про забезпечення позову заборони співвідповідачу [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження належного їй на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 27 травня 2021 року, за реєстром №20, житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2333289126110, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:58392462 від 27 травня 2021 року, до розгляду справи по суті та набрання рішенням суду законної сили. 18.08.2022 року, 19.08.2022 року судом постановлено ухвалу про участь представника позивача [PERSON] -адвоката Карманової О.М. у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 07.09.2022 року до суду надійшла заява про зміну позовних вимог відповідно до якої позивачі просили зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачами будинком за адресою [ADDRESS] шляхом вселення позивачів у зазначений будинок та передачі ключів від нього. Ухвалою суду від 26.09.2022 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання призначене на 25.10.2022 року відповідачі не з`явились, направлена на їх адресу судова кореспонденція була повернута до суду із відміткою АТ «Укрпошта» «адресат відсутній за вказаною адресою». Разом з тим на електронну адресу суду надійшли клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікуванні та [PERSON] , яка вказала, що перебуває разом із малолітніми дітьми в евакуації як тимчасово переміщена особа та офіційно зареєстрована у такому статусі за межами України, у зв`язку із чим просила розгляд даної справи відкласти, вказавши, що заперечує щодо розгляду справи у її відсутності. 25.10.2022 року судом постановлено ухвалу, якою відкладено судове засідання у вказаній справі на 28.11.2022 року та одночасно роз`яснено співвідповідачу [PERSON] про необхідність до вказаного судового засідання висловити свою позицію стосовно подальшого розгляду справи, можливості залучення нею представника, чи розгляду справи без участі співвідповідача, а також щодо участі у судовому засідання у режимі відеоконференції. 28.11.2022 року від співвідповідача [PERSON] на електронну адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що на даний час вона є одноосібним власником спірного житлового будинку, а тому заявлені до [PERSON] позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки право власності останнього на вказане майно припинено. Також вказала, що твердження позивачів про те, що [PERSON] вигнав їх з будинку та позбавив можливості ним користуватись житлом та особистими речами є недостовірними та не відповідають дійсності, що підтверджується актом про не проживання позивачів від 14.07.2020 року згідно якого [PERSON] не проживає у спірному будинку протягом 11 років, а [PERSON] та [PERSON] вже 4 роки. Позивачі в свій час добровільно виїхали з даного будинку та проживали в інших місцях, одна залишились зареєстрованими у будинку. Спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. А був одноособовою приватною власністю [PERSON] , яку він успадкував від своїх батьків, що підтверджується рішенням суду від 12.12.2019 року. Замки у дверях були поміняні [PERSON] через те, що [PERSON] намагалась незаконно продати вказаний будинок. [PERSON] зазначила, що вона разом зі своєю сім`єю задовго до укладення договору купівлі-продажу винаймали даний у будинок у [PERSON] і за їх вимогою з будинку були вивезені всі речі, які там знаходились, які [PERSON] перевіз до своїх родичів, а тому твердження позивачів про наявність у будинку їхніх особистих речей не відповідає дійсності. Надалі вона із чоловіком зробили ремонт у будинку, провели воду та каналізацію, облаштували кухню, придбали та встановили побутову техніку, уклали на своє ім`я необхідні договори та сплачують комунальні послуги, колишній власник будинку на даний час надає їм послуги на умовах найманого робітника та доглядає за будинком, однак не оплачує жодних платежів та не вносить орендної плати за користування будинком. Із урахуванням викладеного вважає заявлені до неї позовні вимоги абсурдними та позбавленими здорового глузду, а тому просить у їх задоволенні відмовити. Одночасно вказала про свою незгоду на розгляд справи у її відсутності. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити з наведених мотивів. Вказала, що з моменту одруження з відповідачем проживала у спірному будинку, а після народження там проживали їхні сини. Після розлучення [PERSON] залишив будинок та пішов проживати у нову сім`ю, сказав, що залишає майно їй та дітям, однак документально право власності оформлено не було. Відповідач не проживав у будинку протягом 11 років, та повернувся у березні 2020 року, коли вона була відсутня. Про повернення відповідача їй повідомив син [PERSON] , який сказав, що батька вигнали і він не має де жити, а тому вона погодилась, щоб [PERSON] оселився у літній кухні. Проте, незабаром відповідач поміняв замки у вхідних дверях, всі її речі зібрав у сміттєві пакети, відповідні фото були в мережі Інтернет, а також їй про це повідомили сусіди, вона відразу приїхала додому, але [PERSON] її у будинок не впустив, після чого вона звернулась із заявою у поліцію. Пояснила, що її син [PERSON] з 2018 року проживає у м. Києві у зв`язку із навчанням, а син [PERSON] у вересня 2018 року одружився та перейшов проживати до дружини. На даний час вона із молодшим сином винаймають житло у м. Києві, однак планують повернутись у м.Яремче, оскільки будь-якого іншого житла, окрім як за зареєстрованим місцем проживання не мають. Просить врахувати, що відповідач [PERSON] та її чоловік шахрайським способом заволоділи спірним будинком та уклали договір купівлі-продажу під час дії ухвали суду про забезпечення позову, жодних коштів від продажу [PERSON] не отримав. Представник позивача адвокат Карманова О.М. у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що у відповідності до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус при укладенні угоди щодо нерухомого майна надає повну інформацію щодо користувачів майна. [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу була поінформована, що у будинку окрім власника зареєстровані інші особи, які не виселені. Зазначила, що у відповідності до вимог ст.ст.9, 150 ЖК України, ст.ст.380,405 ЦК України члени сім`ї власника будинку мають право на користування житловими приміщеннями відповідно до закону, а припинення сімейних відносин із власником не позбавляє їх права на користування житлом. Позивачі в установленому порядку були зареєстровані у спірному житловому будинку, рішення про їх виселення не приймалось, на даний час іншого житла на праві власності не мають, живуть в орендованому житлі, а тому наявні всі підстави для задоволення позову, а долучені відповідачем [PERSON] акти не свідчать про втрату позивачами права користування житловим будинком за зареєстрованим місцем проживання. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав, що він хоче повернутися та проживати у батьківському будинку, де залишились його особисті речі, оскільки на даний час він не має права зайти до будинку, де виріс. Вказав, що у серпні 2020 року він разом із матір`ю приїжджав у с. Микуличин, однак батько не допустив їх до будинку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Від відповідача [PERSON] 05.01.2023 року до суду надійшла заява, в якій останній вказав, що просить розгляд даної справи здійснювати у його відсутності, заявлені позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити. Одночасно зазначив, що позивачі покинули спірне житлове приміщення добровільно, [PERSON] зібрала речі та переїхала проживати із дітьми в м. Київ. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідно до ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку у випадках: 1) неявка у судове засідання учасника справи щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утриматися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце призначеного на засідання суду, шляхом направлення судової кореспонденції на вказану нею у переписці із судом електронну адресу, місцем знаходження придбаного нею нерухомого майна та публікації оголошення про виклик на офіційному веб сайті судової влади, зважаючи на те, що остання згідно направлених до суду доказів перебуває за межами України, а наведені нею доводи про неможливість участі у судовому засіданні не є підставою для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви в судовому засіданні, оскільки відповідач не позбавлена права надати повноваження на представництво своїх інтересів у суді представнику-адвокату, або прийняти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, а нез`явлення в судове засідання учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні. За таких обставин, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для розгляду спору по суті, не відкладаючи розгляду справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. При цьому суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Суд, заслухавши пояснення позивачів та представника позивача, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23.04.1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26.04.2010 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23.04.1988 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.07.2011 року. У вказаному шлюбі у сторін народилось двоє дітей-позивачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Яремчанським МВ УМВСУ в Івано-Франківській області 13.09.2011 року [PERSON] з 10.07.1989 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Яремчанським МВ УМВСУ в Івано-Франківській області 19.08.2014 року [PERSON] з 30.10.2005 року зареєстрований за адресою: с. Микуличин Яремчанської міської ради. Згідно довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №144392-2019 від 30.03.2019 року місце проживання [PERSON] з 07.12.2009 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Микуличинської сільської ради 09.02.2007 року [PERSON] відповідно до рішення №142 від 13.12.1989 року належить на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 86,3 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. Наведене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 07.03.2007 року за №13823061. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №8575879 від 22.01.2009 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1543 га, із кадастровим номером 2611091501:12:001:0050, цільове призначення- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 15.03.2018 року, складеного депутатом Микуличинської сільської ради Жіляком П.Ю. у присутності [PERSON] та позивачки вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що [PERSON] тимчасово не працює, у житловому будинку зареєстровані четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Житловий будинок перебуває у власності [PERSON] та знаходиться у доброму стані. Із довідки про склад сім`ї №692, виданої виконкомом Микуличинської сільської ради 13.03.2019 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], особовий рахунок № [NUMBER] . Разом із нею за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог позивачами також надано копію технічного паспорту на вказану квартиру, у якому містяться відомості щодо технічних характеристик квартири. 21.09.2020 року [PERSON] звернулась до начальника Яремчанського ВП ГУНП В Івано-Франківській області із заявою, яка була зареєстрована за вхідним №3722 від 21.09.2020 року, в якій зазначила, що її зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] . Зазначила, що проживаючий у будинку [PERSON] створює їй перешкоди у користуванні житлом та не допускає заявницю та її дітей до будинку, внаслідок чого вона позбавлена права користування житлом, а тому просила вжити заходів реагування. 22.09.2020 року заява аналогічного змісту була подана [PERSON] до виконавчого комітету Микуличинської сільської ради та зареєстрована за вх.№358. У відповідь на вказане звернення Яремчанське відділення поліції Надвірнянського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області листом за вих. №6639/108/52/2020 від 07.10.2020 року повідомило позивачку, що в ході розгляду отриманого звернення встановлено, що [PERSON] з 10.07.1989 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] , у будинку власником якого з 13.12.1989 року являється [PERSON] . Шлюб між заявницею та [PERSON] розірвано 28.04.2010 року. Відповідно до акту Микуличинської сільської ради заявниця не проживає у спірному будинку на протязі двох років. Згідно рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12.12.2019 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, господарських будівель та споруд та Ѕ частину земельної ділянки, припинивши на них право власності [PERSON] відмовлено. Із урахуванням наведеного заявниці рекомендовано звернутись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12.12.2019 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:12:001:005 та припинення право власності [PERSON] на вказане майно. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 18.01.2020 року. Із акту про фактичне проживання/не проживання осіб від 14.07.2020 року, складеного депутатом Микуличинської сільської ради Маджарин Ю.І. та завіреного підписом сільського голови В. Скірчука та печаткою Микуличинської сільської ради слідує, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Фактично не проживають троє осіб: [PERSON] -9 років, [PERSON] та [PERSON] -2 роки. Даний факт підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які засвідчили акт своїми підписами. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 303319841 від 22.06.2022 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] 27.05.2021 року зареєстрований на праві власності за [PERSON] відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Фріса П.Л., індексний номер:58392462 від 27.05.2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2021 року, серія та номер:20. Із виданої Микуличинським старостинським округом №1 Яремчанської міської ради довідки №06.2/1073 від 05.07.2022 року вбачається, що відповідно до рішення виконавчого комтіету Яремчанської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області від 13.12.1989 року №142 було проведено реєстрацію будинків згідно додатку №1 до рішення. Будинку, що розташований на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] , який також в домовій книзі зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Зазначені адреси є тотожними та стосуються одного і того ж майна, що розташоване за цими адресами. Згідно акту про встановлення факту місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до будинку [PERSON] за адресою [ADDRESS] від 02.09.2022 року, складеного депутатом Яремчанської міської ради Івано-Франківської області Калинчуком В.В. у присутності свідків- сусідів [PERSON] [PERSON] вбачається, що відповідно до домової книги адреса зазначена у паспортах позивачів відповідає адресі: уч. [ADDRESS] . Також будинку було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] , зазначені адреси є тотожними і стосуються одного і того ж об`єкта нерухомості. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У частині першій ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу за змістом якої плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. У частині другій ст. 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України, ст.109 ЖК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом(ч.2 ст.405 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірвано 26.04.2010 року. Після укладення шлюбу позивач вселилась та була зареєстрована у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , який належав на праві приватної власності її чоловіку. В подальшому у вказаному житловому будинку були зареєстровані та проживали діти сторін-позивачі [PERSON] та [PERSON] . При зверненні до суду із вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення у нього та зобов`язання передати ключі позивачі зазначили, що відповідач [PERSON] чинить їм перешкоди у користуванні житлом, поміняв замки на вхідних дверях та не допускає їх у домоволодіння, де залишились їхні особисті речі. Разом з тим, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Так єдиним наданим позивачами доказом, окрім доказів на підтвердження місця реєстрації, є звернення [PERSON] від 21 та 22 вересня 2020 року до Яремчанського ВП Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області та Микуличинської сільської ради із повідомленням про те, що [PERSON] чинить їй із дітьми перешкоди у користуванні житловим будинком та не допускає до нього. При цьому, у зазначених зверненнях позивачка не конкретизувала з якого часу колишній чоловік не допускає її з дітьми у будинок та взагалі не зазначала, що замки у будинку були змінені, а правоохоронний орган за результатами проведеної перевірки не виявив жодних порушень прав позивачів, зазначивши при цьому у своїй відповіді, що згідно акту Микуличинської сільської ради заявниця не проживає у спірному будинку на протязі двох років. Позивачами не долучено доказів на підтвердження викладених доводів про те, що після розірвання шлюбу [PERSON] покинув спірний житловий будинок та повернувся туди на проживання лише в січні 2019 року, а позивачка із дітьми надалі продовжували проживати та користуватись вказаним житлом до моменту їх фактичного виселення. Договору щодо порядку користування спірним житлом, укладеного між колишнім подружжям суду не надано. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що у період з січня 2019 року по вересень 2020 року між колишнім подружжям виникали сварки та конфлікти з приводу перешкод у користуванні спірним житлом і позивачами вживались відповідні заходи з метою їх урегулювання. Суду також не надано жодних доказів, які б підтверджували, що у березні 2020 року, як ствердила у судовому засіданні позивач [PERSON] , [PERSON] поміняв замки на вхідних дверях у будинок та більше не допускав її та дітей у будинок. Дана обставина не зафіксована відповідними актами, повідомленням, вимогами чи зверненнями про усунення порушених прав. У матеріалах справи відсутні скріншоти зі сторінок у мережі Інтернет, де за твердженням [PERSON] , відповідачем були розміщені фото будинку, з яких вона після повідомлення сусідів довідалась про порушення своїх прав. Із клопотанням про виклик у судове засідання свідків позивачі до суду не звертались. При цьому, у своїх поясненнях у судовому засіданні позивачі вказали, що [PERSON] та [PERSON] добровільно залишили спірний будинок у 2018 році, оскільки старший син після одруження переселився проживати до дружини, а молодший-у зв`язку із виїздом на навчання у м. Київ. Із дослідженого судом акта Микуличинської сільської ради від 14.07.2020 року про фактичне проживання/не проживання осіб вбачається, що на момент проведення обстеження [PERSON] та [PERSON] не проживали за зареєстрованим місцем проживання на протязі двох років, а [PERSON] -на протязі дев`яти років. Твердження позивача [PERSON] про те, що у 2020 та 2021 роках вона двічі із поліцією намагалась вселитись у будинок є голослівними та нічим не підтверджені. Позивачами також не долучено доказів на підтвердження того, що у спірному будинку залишились їхні особисті речі та майно. Позивачами не долучено договору оренди житла із зазначенням відповідної дати його укладення та доказів на підтвердження відсутності у них зареєстрованого на праві власності будь-якого іншого житла. Таким чином, сам по собі одиничний факт звернення [PERSON] у поліцію та сільську раду з приводу перешкод у користуванні житловим будинком не підтверджує того, що відповідач фактично виселив її із дітьми з будинку, помінявши замки у вхідних дверях, чим позбавив можливості користуватись житлом. При цьому із досліджених судом доказів слідує, що станом на липень 2020 року позивачі вже не менш як на протязі двох років у спірному будинку не проживали. Будь-яких інших доказів того, що відповідачем [PERSON] чинились позивачам перешкоди у користуванні житловим будинком, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За приписами п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у зв`язку з відчуження власником свого майна, на момент розгляду справи право власності відповідача [PERSON] на спірний житловий будинок припинилося у зв`язку із його продажем. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними, згідно ст.77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про сунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до нього та передачі ключів слід відмовити за недоведеністю. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають. У відповідності до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Як вбачається із матеріалів справи, 13.05.2021 року та 04.07.2022 судом були постановлені ухвали про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам вчиняти дії, щодо відчуження житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , до розгляду справи по суті та набрання рішенням суду законної сили, які підлягають скасуванню у зв`язку із відмовою у задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed