Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

07 жовтня 2022 року позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 10\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22 серпня 2022 року ним було укладено Договір юридичного супроводу підприємницької діяльності № 3/22 з адвокатом Чапалою Ю.О. Одночасно з укладенням цього Договору позивачем велися перемовини щодо укладення договору оренди нежитлового приміщення з [PERSON] 25 серпня 2022 року на виконання умов Договору № 3/22 позивачем було здійснено передоплату за юридичні послуги в розмірі 10\~000 грн., однак при цьому ним помилково були вказані реквізити відповідача і грошові кошти були помилково переведені на розрахунковий рахунок [PERSON] . Така помилка сталася внаслідок неуважності позивача, який випадково перевів кошти на інший розрахунковий рахунок, адже маючи намір на укладення договору оренди, заздалегідь отримав реквізити відповідача і переплутав реквізити. Після чого позивач звертався до відповідача з проханням повернути кошти, але остання відмовилася. Враховуючи відсутність між сторонами у справі договірних відносин, предметом яких є грошові кошти у розмірі 10\~000 грн., позивач вважає, що перераховані ним кошти отримані [PERSON] без достатніх правових підстав, а відтак, підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Ухвалою судді від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 08 листопада 2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірні кошти у розмірі 10\~000 грн. набуті нею правомірно в результаті виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин щодо оренди нежитлового приміщення та зараховано як попередню оплату за оренду нежитлового приміщення за період з 01.09.2022 по 15.11.2022 відповідно до усної домовленості щодо подальшого укладання письмово договору оренди. 25.08.2022 [PERSON] повідомив її про перерахування коштів на банківський рахунок відповідача як оплату за оренду нежитлового приміщення у розмірі 10\~000 грн., про що вказав у графі «призначення платежу» платіжного доручення. 30 серпня 2022 року сторони письмово уклали договір оренди № 1/8. Отже, відповідач вважає, що набула грошові кошти правомірно на підставі належним чином укладеного договору. 14 листопада 2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він підтримав позовні вимоги, зазначивши, що договір оренди не був нотаріально посвідчений і тому в силу вимог закону є нікчемним. Крім того, застосування вимог ст. 206 ЦК України, на які посилається відповідач, є необґрунтованим, оскільки договір оренди нежитлового приміщення не може вчинятися усно строком на 3 роки. Будь-яких усних домовленостей у позивача і відповідача, на які остання посилається у відзиві, не було. Крім того, договір оренди датований 30.08.2022, а грошові кошти перераховані 25.08.2022, тоді як за умовами Договору орендна плата сплачується кожного місяця пізніше 25 числа, жодних умов про передоплату договір не містить. 21 листопада 2022 року судовий розгляд відкладений через неявку відповідача і забезпечення права відповідача на подачу заперечення на відповідь на відзив, строк на подачу яких не сплив. 28 листопада 2022 року від відповідача надійшли заперечення, у яких вона посилається на аналогічні обставини, викладені у відповіді на відзив, а також зазначає про дійсність укладеного між сторонами Договору оренди, який відповідає вимогам закону, і є підставою для набуття нею правомірно грошових коштів. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач до суду не з`явилася, заяв про відкладення або розгляд справи за її відсутності суду не надала, скористалася своїм право на подачу відзиву на позовну заяву та письмових заперечень. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу за відсутності сторін за наявними в ній доказами. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 серпня 2022 року між фізичною особою підприємцем [PERSON] та адвокатом Чапала Ю.О. був укладений Договір № 3/22 юридичного супроводу підприємницької діяльності (далі Договір № 3/22), згідно з умовами якого загальна вартість послуг, що надається протягом дії договору становить 10\~000 грн. (пункт 2.1 Договору) (а.с. 8-10). Відповідно до пункту 3.2 Договору № 3/22 оплата за послуги проводиться попередньо, в розмірі, визначеному в п. 2.1 Договору на умовах передоплати. Як вбачається з копії платіжного доручення № 3 від 25.08.2022 ФОП [PERSON] перерахував [PERSON] 10\~000 грн., призначення платежу: оплата за оренду приміщення за серпень 2022 р. зг.дог.№3/22 від 22.08.2022 та рах. № СФ-0602 від 22.08.2022 без ПДВ (а.с. 11). 30 серпня 2022 року фізична особа [PERSON] і фізична особа підприємець [PERSON] уклали Договір оренди № 1/8 нежитлового приміщення, згідно за умовами якого розмір орендної плати становить 4000 грн. щомісячно, яку необхідно сплачувати не пізніше 25 числа кожного місяця (пункт 5 Договору оренди) (а.с. 29-31). Відповідно до пункту 4.1 Договору оренди строк оренди становить три роки з дати підписання Договору обома сторонами. З копії виписки по рахунку у Приватбанку вбачається, що на рахунок [PERSON] 25 серпня 2022 перераховано ФОП [PERSON] 10\~000 грн. з призначенням платежу: опата за оренду приміщення за серпень 2022 зг.дог.№3/22 від 22.08.2022 та рах.№SF-0602 від 22.08.2022 (а.с. 32). 05 вересня 2022 року ФОП [PERSON] надіслав на ім`я [PERSON] лист щодо розірвання договору оренди нежитлового приміщення, у якому зазначив, що 30 серпня 2022 року він сплатив за оренду приміщення на вересень поточного року орендодавцю орендну плату у розмірі 12\~000 грн. і просить її повернути за невикористання оренди у вересні 2022 року у період з 06.09.2022 по 30.09.2022 року (а.с. 33). 19 вересня 2022 року на ім`я ФОП [PERSON] від [PERSON] складений лист, відповідно до якого остання, розглянувши пропозицію про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, повідомила про відмову в задоволенні цієї пропозиції та поверненні орендної плати і у подальшому вбачала таку можливість лише за наявності певних умов, у тому числі за умови відсутності з боку ФОП [PERSON] до неї майнових претензій щодо повернення сплаченої орендної плати (а.с. 34-35). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою\~статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків\~стаття 11 ЦК України\~визначає договори та інші правочини. Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із\~статтею 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила\~статті 570 ЦК України\~поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Відповідно до\~статті 793 ЦК України\~договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років. Статтею 794 ЦК України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону, крім випадку, передбаченого\~частиною другою\~статті 793 цього Кодексу, якщо договір, укладений за результатами електронного аукціону, предметом якого є майно державної або комунальної власності. Частиною першою\~статті 635 ЦК України\~встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 р. у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Згідно з\~статтею 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Таких висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою\~статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення\~статті 1212 ЦК України. Як встановлено судом, [PERSON] отримала від ФОП « [PERSON] грошові кошти у розмірі 10\~000 грн. без достатньої правової підстави, про що свідчить призначення платежу, про що вказав позивач, пославшись на Договір № 3/22 від 22.08.2022, тоді як Договір оренди датований 30.08.2022 і умов передоплати не містить. Крім того, у своїй пропозиції щодо розірвання Договору оренди [PERSON] зазначив про сплату орендної плати за вересень 2022 року у розмірі 12\~000 грн., і [PERSON] у відповіді на пропозицію не заперечила проти цього факту, натомість висунула умови розірвання договору, зокрема неповернення орендної плати, яку вона отримала. Жодних відомостей про укладання попереднього договору щодо сплати орендної плати за серпень 2022 року до укладання основного договору оренди суду не надано, і крім того, у самому Договорі оренди строк оренди починається з моменту його підписання, тобто з 30 серпня 2022 року. У цій справі між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки ні договір оренди, ні попередній договір про укладення в майбутньому договору оренди нежитлової будівлі у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався. При цьому, [PERSON] , отримавши вказані грошові кошти, проігнорувала вказівку на призначення платежу Договір № 3/22 від 22.08.2022 за серпень, достовірно знаючи, що станом на час отримання грошей 25.08.2022 жодних договорів с ФОП [PERSON] у неї не укладено. Сама лише наявність платіжного документу, без з`ясування його справжньої правової природи, не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Оскільки відповідно до частини першої\~статті 635 ЦК України\~попередній договір не був укладений у формі, встановленій\~\~для основного договору, між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини щодо оренди нерухомого майна, тому отримані відповідачем грошові кошти є незаконно набутими та підлягають поверненню позивачу у спосіб, передбачений положеннями\~статті 1212 ЦК України. Аналогічні висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення\~з\~ [PERSON] на користь ФОП [PERSON] грошові\~кошти у розмірі 10\~000 грн. При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 992,40 грн., який відповідно до положення ч. 1 с. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved