Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16.07.2018 року №193, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №42075801 від 16.07.2018 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1599348080000, стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що Київською місцевою прокуратурою №7 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12019100070000103 виявлено факти незаконного відчуження нерухомого майна, в тому числі і факт заволодіння квартирою [ADDRESS] , яка перебуває у комунальні власності, про що внесено додаткові відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.02.2019 року. Так, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.02.2014 року №90 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» квартира [ADDRESS] закріплена за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло», як нежитлове приміщення - кімната майстра і побутова. Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.04.2015 року №200 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації», вказане приміщення закріплене за КП «Керуюча компанія». Вказує, що за інформацією Печерської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація на квартиру [ADDRESS] не оформлювалась, а, отже, вказана квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Зазначає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. 16.07.2018 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,9 кв.м. (житлова площа 29,7 кв.м.) за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 42075801 від 16.07.2018 року), на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року №193, укладеного з [PERSON] . Пунктом 3 вказаного договору зазначено, що квартира [ADDRESS] належить продавцю ( [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28.11.2011 року відділом приватизації житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням №36747 від 28.11.2011 року. Проте, згідно листа Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.12.2018 року №105/01-9670/1 свідоцтво про право власності від 28.11.2011 року на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] не видавалось. Розпорядження №36747 від 28.11.2011 року про приватизацію вказаної квартири не приймалось. Згідно з висновком експерта від 30.05.2019 року №17-3/613, свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 28.11.2011 року, видане відділом приватизації житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням №36747 від 28.11.2011 року, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Крім того, відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-14880 (И-2018) від 03.12.2018 року, право власності на спірну кватиру не реєструвалось. Вважає, що оскільки [PERSON] не був законним власником квартири [ADDRESS] та незаконно розпорядився цим майном шляхом передачі його у власність [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири від 16.07.2018 року №193, укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2019 року, заяву розподілено судді Печерського районного суду м. Києва Писанцю В. А. (а.с. 52). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 28.01.2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 53). Копію ухвали від 28.01.2020 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачам було направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 54-56). 04.06.2020 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16.07.2018 року №193, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 16.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. за №27057071 про право власності на квартиру [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1599348080000, стягнути судові витрати (а.с. 65-69). 07.06.2021 року позивачем подано клопотання про заміну сторони у справі його правонаступником (а.с. 137-150). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 07.06.2021 року замінено позивача Київську місцеву прокуратуру № 7, його правонаступником Подільською окружною прокуратурою міста Києва (а.с. 136). Відповідно до розпорядження №376 від 20.10.2021 року, у зв`язку із смертю судді Писанця В. А. вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України. (а.с. 166). У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г.О. (а.с. 167-169). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року прийнято справу до провадження судді та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а.с. 170). Копію ухвали від 21.10.2021 року було направлено на адреси сторін (а.с. 171). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, останній отримав копію ухвали - 11.01.2022 року (а.с. 172). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача 2, останній отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 17.01.2022 року (а.с. 173). До суд повернувся лист з копією ухвали, направлений на адресу відповідача 1, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 174-174). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. Відповідачі правом подати відзив на позов не скористались. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою №7 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12019100070000103 виявлено факти незаконного відчуження нерухомого майна, в тому числі і факт заволодіння квартирою [ADDRESS] , яка перебуває у комунальні власності, про що внесено додаткові відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.02.2019 року (а.с. 13-23). Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.02.2014 року №90 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» квартира [ADDRESS] закріплена за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло», як нежитлове приміщення - кімната майстра і побутова (а.с. 26-29). Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.04.2015 року №200 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації», вказане приміщення закріплене за КП «Керуюча компанія» (а.с. 30-31). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. 16.07.2018 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,9 кв.м. (житлова площа 29,7 кв.м.) за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 42075801 від 16.07.2018 року), на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року №193, укладеного з [PERSON] . Пунктом 3 вказаного договору зазначено, що квартира [ADDRESS] належить продавцю ( [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28.11.2011 року відділом приватизації житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням №36747 від 28.11.2011 року (а.с. 45). Згідно листа Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.12.2018 року №105/01-9670/1 свідоцтво про право власності від 28.11.2011 року на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] не видавалось. Розпорядження №36747 від 28.11.2011 року про приватизацію вказаної квартири не приймалось (а.с. 32). Згідно з висновком експерта від 30.05.2019 року №17-3/613, свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 28.11.2011 року, видане відділом приватизації житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням №36747 від 28.11.2011 року, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України (а.с. 35-42). Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-14880 (И-2018) від 03.12.2018 року, право власності на спірну кватиру не реєструвалось (а.с. 33). Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Так, судом встановлено, що перший заступник керівника місцевої прокуратури Кобилянський О. тричі звертався до Київської міської ради із запитом щодо вжиття Київської міською радою заходів цивільно-правового характеру щодо повернення квартири [ADDRESS] у комунальну власність (запити від 07.08.2019 року №77-3829вих19 (а.с. 46), 01.10.2019 року №77-4428вих19 (а.с. 48), 29.10.2019 року №77-4641вих19 (а.с. 50), однак компетентний орган самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, а отже суд приходить до висновку про наявність у позивача правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом. Щодо вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною ( ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, щ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування ( ч. 1 ст. 216 ЦК України). Статтею 229 ЦК України визначено: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Стаття 230 ЦК України наголошує, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У постанові від 05.09.2019 року, справа №638/2304/17, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду зазначив, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Згідно правового висновку, викладеному у постанові від 13.04.2006 року Верховним Судом України, справа № 6-2953цс15, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, справа №759/17065/14-ц, провадження № 61-2779св18, в контексті застосування статті 229 ЦК України вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року, справа № 3-11гс14, зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Так, судом встановлено, що відповідач 2 [PERSON] не був законним власником квартири [ADDRESS] , незаконно розпорядився цим майном шляхом передачі його у власність відповідача 1 [PERSON] , а для продажу вказаної квартири були використані підроблені документи, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі наданими позивачем матеріалами кримінального провадження, тому суд приходить до висновку, що вказаний правочин був вчинений внаслідок обману, а отже договір купівлі-продажу квартири від 16.07.2018 року №193, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним. Щодо задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року, справа №909/968/16, зазначено, що у разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації. Враховуючи вищезазначене, а також те, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] без законних на те підстав, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача у розмірі 3 842, 00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved