Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-01 00:00:00

25 жовтня 2022 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Позивач у своєму позові посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 20 липня 2004 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 4-2277, належить домоволодіння [ADDRESS] . У 2010 році до неї з проханням надати у користування житло та зареєструвати у будинку звернувся її брат, відповідач [PERSON] . З моменту реєстрації і по теперішній час відповідач у спірному житловому приміщенні не проживав, будинком не користувався, місце його знаходження невідоме, понад три роки відомості про нього відсутні. На теперішній час вона має намір укласти договір відчуження належного їй будинку, проте, нотаріусом було роз`яснено, що реєстрація відповідача у житловому приміщенні перешкоджає укладенню договору. Позивач у своїх позовних вимогах просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третя особа Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у своїй заяві до суду справу просила розглядати на підставі доказів, наданих до позовної заяви, та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2004 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 4-2277, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 5), право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 6). Актом № 141, складеним 21 жовтня 2022 року комісією у складі [PERSON] і [PERSON] , засвідченим головою Квартального комітету № 2 Рибак В.І., встановлено, що [PERSON] , у спірному будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2000 року (а.с. 13). Відповідно до довідки № 567 від 06 жовтня 2022 року, виданої Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у буд. [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] і відповідач [PERSON] (а.с. 14). На підставі ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК Української\~РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 317\~ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» визначено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Зокрема, відсутні докази не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з неповажних причин, відсутність перешкод у його проживанні. Крім того, з наданого акту неможливо встановити, час, з якого [PERSON] не проживає у будинку: позивач стверджує, що [PERSON] не проживає у будинку з моменту його реєстрації, 2010 року, в акті зазначено, що з 2000 року. Надані позивачем як докази виписний епікриз з карти стаціонарного хворого № 3207 та довідка до акту МСЕК, суд не приймає як належні докази, оскільки вони жодним чином не дають можливості встановити обставини, а які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, а наявність встановленого діагнозу не може бути підставою для втрати особою, зокрема відповідачем, права користування житловим приміщенням. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які було надано позивачем, доказів неповажності причин не проживання відповідача судові надано не було, суд не вбачає законних підстав визнавати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , тому позивачеві у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп., сплачений [PERSON] (а.с. 1), слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed