Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

Позиція сторін у справі [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що заочним рішенням суду його визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, після чого відповідачі приватизували це майно та виселили позивача. Право власності на спірну квартиру набуто відповідачами незаконно, що призвело до порушення прав позивача. Відповідачі вже брали участь в приватизації квартири у [ADDRESS] , однак рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02.02.2010 у справі №2-201/2010 відповідне свідоцтво про право власності було визнано недійсним. Знаючи про вказані обставини, маючи дві приватизовані квартири ( [ADDRESS] та [ADDRESS] ), відповідачі в черговий раз подають документи на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Таким чином, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] (які раніше мали прізвище [PERSON] ) до 2021 року, в порушення вимог ст. 5 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» неодноразово приватизовували займане ними житло державного житлового фонду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позов [PERSON] , в якому зазначили, що позивач [PERSON] втратив право користування спірною квартирою за [ADDRESS] з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України, оскільки в січні 2007 року переїхав на інше постійне місце проживання до будинку за [ADDRESS] . Відповідачі не у повному обсязі використали своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду після приватизації квартири за [ADDRESS] , а тому на законних підставах здійснили приватизацію спірної квартири за [ADDRESS] із доплатою особистих коштів за надлишки житлової площі. Що стосується приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , про яку вказує позивач [PERSON] і що підтверджується свідоцтвом про право власності иа житло, виданим 01.10.2002 р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про яке він вказує, але не долучає його до позовної заяви, то відповідачам взагалі нічого не відомо про те, що вони приймали участь у цій приватизації цієї квартири, оскільки у своїй власності вони її не мають. Крім того, [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що [PERSON] втратив право користування спірною квартирою за [ADDRESS] з січня 2007 року, з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України, оскільки переїхав на інше постійне місце проживання до будинку за [ADDRESS] . [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що обставини, на які посилаються позивачі за зустрічними позовом, спростовуються постановою Київського апеляційного суду від 30.06.2022р. по справі №757/133/19. Факт проживання [PERSON] у спірній квартирі підтверджується змістом заяв гром. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , копїї яких додано до відзиву. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив [PERSON] , в яких зазначено, що останній у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву визнає, що має інше житло, проте це не позбавляє його права користування спірною квартирою, спростовуючи власні аргументи про безпритульність. Відповідач [PERSON] не спростував жодну обставину, яка була вказана у відзиві на позовну заяву і не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заперечень викладених відповідачами обставин. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, просили задовольнити зустрічний позов. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] у 2007 року переїхав на інше постійне місце проживання до будинку за [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду повідомила, що з 2018 року вона разом із своїм чоловіком проживає у спірній квартирі, на момент заселення через виконавчу службу, квартира була занедбана. Свідок [PERSON] суду повідомив, що йому не відомо обставин проживання [PERSON] у спірній квартирі, в кварті проживали тільки відповідачі зі своїми дружинами. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] , який до 11.07.2018 року мав прізвище [PERSON] , є батьком [PERSON] та [PERSON] , з їх матір`ю [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1992 року. [PERSON] та [PERSON] народилися [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.08.1993 року, органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» [PERSON] та [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] отримали у спільну сумісну власність (в рівних долях кожен) квартиру за адресою: [ADDRESS] . На час приватизації цієї квартири відповідачам було по 1 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 листопада 1998 року органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» відповідачі разом із батьком, позивачем [PERSON] , дідом [PERSON] та братом по батькові [PERSON] отримали у спільну сумісну власність (в рівних долях кожен) квартиру за адресою: [ADDRESS] . На час приватизації цієї квартири відповідачам було по 6 років. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2010 року визнано недійсним розпорядження органу приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» № 2339 від 03 листопада 1998 року про приватизацію квартири за [ADDRESS] та свідоцтво про право власності на житло від 03 листопада 1998 року. З 04.11.2003 року, позивач разом із відповідачами був зареєстрований у спірній квартирі за [ADDRESS] . У січні 2007 року, позивач [PERSON] переїхав до будинку за [ADDRESS] у якому він почав проживати з іншою жінкою - [PERSON] та її донькою [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання, виданої Виконавчим комітетом Софїївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 травня 2007 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2007 року у справі № 2-1191-1/07, встановлено, що у [PERSON] існують фактичні шлюбні відносини з іншою жінкою, яка знаходиться в стані вагітності. 08.10.2008 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Відповідно до статті 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Численні письмові докази, судові та виконавчі документи, а також покази свідків підтверджують обґрунтованість тверджень відповідачів про те, що позивач [PERSON] у січні 2007 року вибув на інше постійне місце проживання у будинок [ADDRESS] , а відтак суд приходить до висновку про задоволення вимог зустрічного позову. Позиція суду та оцінка аргументів сторін щодо первісного позову Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка ном.284982788 від. 16.11.2021р.) відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали у власність по 1/2 частині спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.04.2021 органом приватизації Печорської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до статті 3 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-ХІІ) приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно з частинами другою, п`ятою статті 5 Закону № 2482-ХІІ, якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Офіційне тлумачення даної статті викладене в рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла), в якому зазначено, що положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Таких же висновків щодо застування норм матеріального права дійшов Верховний Суд, зокрема в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19). Твердження позивача щодо приватизації відповідачами квартири за адресою: [ADDRESS] не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, а тому відхиляються судом. Не заслуговують на увагу доводи сторони позивача про те, що відповідачі використали своє одноразове право на безоплатну приватизацію житла, оскільки після приватизації квартири за [ADDRESS] в останніх залишився залишок на безоплатну приватизацію державного житлового фонду тільки у розмірі 0,92 кв.м, адже вони використали тільки 19,85 кв.м. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачі на законних підставах здійснили приватизацію спірної квартири за [ADDRESS] із доплатою особистих коштів за надлишки житлової площі, а відтак первісний позов задоволенню не підлягає.

Outcome: approved