Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, яким просить суд провести поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246409763251, літ Ф-2- цегляний , загальною площею 224, 9 кв.м., житловою площею 86,6 кв.м., розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий №6325185001:00:017:0108, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246596963251. При цьому житловому будинку є такі надвірні будівлі та споруди : альтанка літ Б, госпблок літ В, мала очісна споруда літ Д, альтанка літ Е, літній будиночок літ Ж, огорожа №1-4, замощення І, барбікю ІІ, свердловина літ. К, свердловина літ.К-1, водопровід літ. К-2, земельну ділянку, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [ADDRESS] ; земельну ділянку у [ADDRESS] , площею 2 га, кадастровий номер земельної ділянки 6310136600:14:020:0003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569852463101. Позивачка [PERSON] уточнила свою позовну заяву та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] реєстрацiйний номер 24575390. За відповідачем просила визнати право власності на земельну ділянку , площею 1, 4627 га, кадастровий номер 6325185000:03:008:0523, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1821846463251; на земельну ділянку , площею 2 га, кадастровий номер 6310136600:14:020:0008 у [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 660569363101; квартиру [ADDRESS] свiдоцтво на право власностi від 01.11.1994 року реєстраційний № 57-94-38377. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона, [PERSON] , з 21.03.2006 року знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , 17.10.2020 року між сторонами шлюб розірвано. Позивач вказує на те, що в період знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано у спільну сумісну власність нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246409763251 .Вказаний житловий будинок літ Ф-2 - цегляний, загальною площею 224,9 кв.м.,житловою площею 86,6 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий № 6325185001:00:017:0108, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246596963251 . При цьому житловому будинку є такі надвірні будівлі та споруди : альтанка літ Б, госпблок літ В, мала очісна споруда літ Д, альтанка, літ.Е. літній будиночок літ. Ж, огорожа №1-4 , замощення І, барбікю II, свердловина літ. К, свердловина літ. К-1, водопровід літ К-2, згідно договіру дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 18.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мельник Ю.О., реєстровий № 450; земельну ділянку, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [ADDRESS] ; земельну ділянку у [ADDRESS] , площею 2 га , кадастровий номер земельної ділянки 6310136600:14:020:0003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569852463101; земельну ділянку площею 1,4627 га, кадастровий номер6325185000:03:008:0523, яка розташована за адресою: Харківська область. Харківськийрайон, за межами населених пунктів на території Циркунівської сільскої ради, цільоведризначення якої-для ведення особистого селянського господарства, згідно договіру купівлі-дродажу земельної ділянки від 21.05.2019 року, на земельну ділянку , площею 2 га, кадастровий номер 6310136600:14:020:0008 у [ADDRESS] . Крім того , позивачкою 16.03.2011 року була продана квартира [ADDRESS] , яка належала позивачці на праві приватної власності . Всі кошти отримані від продажу квартири позивачкою були витрачені на добудову,ремонт та покращання житлових умов у спірному домоволодінні. Таким чином, виходячи з положень статті 60 Сімейного Кодексу України житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] та вказані земельні ділянки є об`єктами спільної сумісної власності позивача та відповідача , позивач зазначила, що після розірвання шлюбу сторони не ділили спільно нажите майно, фактично користуючись тим нерухомим майном, що було зареєстровано окремо на кожного з них. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Позивачка позов підтримала, просила його задовольнити, слухати справу у її відсутність, проти заочного рішення не заперечувала . Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засідання, суд вважає можливим провести підготовчий розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився , про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.1, 2 ч.2 ст.49 ЦПК України). Згідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Положенням ст.206 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, в межах остаточних позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини,що [PERSON] , з 21.03.2006 року знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 17.10.2020 року між с торонами шлюб розірвано, відповідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 17.10.2020 року Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) ,актовий запис № 217. В період знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано у спільну сумісну власність нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246409763251 .Вказаний житловий будинок літ Ф-2 - цегляний, загальною площею 224,9 кв.м.,житловою площею 86,6 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий № 6325185001:00:017:0108, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246596963251. При цьому житловому будинку є такі надвірні будівлі та споруди : альтанка літ Б, госпблок літ В, мала очісна споруда літ Д, альтанка , літ.Е. літній будиночок літ. Ж, огорожа №1-4 , замощення І, барбікю II, свердловина літ. К, свердловина літ. К-1, водопровід літ К-2, згідно договіру дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 18.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мельник Ю.О., реєстровий № 450; земельну ділянку, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [ADDRESS] кадастровий № 6325185001:00:017:0108, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246596963251; земельну ділянку у [ADDRESS] , площею 2 га , кадастровий номер земельної ділянки 6310136600:14:020:0003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569852463101; земельну ділянку площею 1,4627 га, кадастровий номер6325185000:03:008:0523, яка розташована за адресою: Харківська область. Харківськийрайон, за межами населених пунктів на території Циркунівської сільскої ради, цільоведризначення якої-для ведення особистого селянського господарства, згідно договіру купівлі-дродажу земельної ділянки від 21.05.2019 року, на земельну ділянку , площею 2 га, кадастровий номер 6310136600:14:020:0008 у [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] . Крім того , позивачкою 16.03.2011 року була продана квартира [ADDRESS] , яка належала позивачці на праві приватної власності . Всі кошти отримані від продажу квартири позивачкою були витрачені на добудову,ремонт та покращання житлових умов у спірному домоволодінні. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплене у статті 368 ЦК України. У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі було придбано: житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , реєстрацiйний номер об`єкта нерухомого майна 246409763251; земельну ділянку, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [ADDRESS] кадастровий номер 6325185001:00:017:0108, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246596963251; земельну ділянку у [ADDRESS] , площею 2 га , кадастровий номер земельної ділянки 6310136600:14:020:0003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569852463101; земельну ділянку площею 1,4627 га, кадастровий номер 6325185000:03:008:0523, яка розташована за адресою: Харківська область. Харківський район, за межами населених пунктів на території Циркунівської сільскої ради, цільове дризначення якої-для ведення особистого селянського господарства, згідно договіру купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2019 року, на земельну ділянку , площею 2 га, кадастровий номер 6310136600:14:020:0008, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 660569363101 у [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] та це майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Наразі сторони дійшли згоди щодо користування майном, з чим погоджується відповідач. Вимогу щодо стягнення з відповідача різниці між оціночною вартістю нерухомого майна заявлено не було. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved