Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Приватбанк», яким просила визнати припиненою іпотеку, предметом якої є трикімнатна квартира загальною площею 55,07 кв. м та житловою площею 40,74 кв. м за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 6584760), надану за Іпотечним договором від 13.02.2008 року, укладеним між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Приватбанк», посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. (реєстр. № 402), а також виключити з Державного реєстру іпотек запис про реєстрацію вказаної іпотеки та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію вказаного обтяження (реєстраційний номер обтяження 6584922). В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на такі обставини. 13.02.2008 ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № ZPS0GL000000002, за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 64 500 доларів США на строк до 13.02.2023, а позивач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір від 13.02.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. (реєстровий номер 402), за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно 3-кімнатну квартиру, загальною площею 55,07 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . В подальшому відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись у квітні 2016 року до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPS0GL00000002 від 13.02.2008 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором №ZPS0GL00000002 від 13.02.2008 року у розмірі 8 722,15 доларів США, що еквівалентно 222 502,04 грн. Вказане рішення суду позивач повністю виконала, у зв`язку з чим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову №58987904 від 21.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження. Позивач виходить з того, що з моменту повного виконання вказаного рішення суду її зобов`язання за кредитним договором припинились його виконанням, що тягне за собою припинення й іпотеки, наданої в забезпечення такого кредитного зобов`язання. Однак банк, незважаючи на це, всупереч вимогам ст. ст. 599, 1048, 1049, ч. 2 ст. 1050, ст. 1054 ЦК України, а також всупереч правовим висновкам Великої палати Верховного суду, викладеним у постановах від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, у від 27.03.2019 року у справі №711/4556/16, продовжує нараховувати проценти за вказаним кредитним договором і відмовляє позивачу у вжитті заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень відомостей про припинення іпотеки, наданої на Іпотечним договором від 13.02.2008. Відтак, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою від 14.12.2022 було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, учасникам наданий час для подання письмових заяв по суті справи. 11.01.2023 від відповідача надійшов письмовий відзив із запереченнями проти позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на те, що позивач не погасив заборгованість по сплаті процентів, нарахованих банком в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за неправомірне користування кредитними грошовими коштами за період з часу подання банком позову про дострокове повернення кредиту й до моменту повного виконання Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц. Відтак, на думку банку, до моменту погашення вказаної заборгованості відсутні підстави для визнання спірної іпотеки припиненою. 13.01.2023 від представника позивача, адвоката Антонець І.В., надійшла письмова відповідь на відзив відповідача із запереченнями проти нього. Зокрема, представник позивача послалась на те, що відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому право кредитора на стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає на підставі Закону, а не договору, тому посилання у відзиві на те, що у позивача існує заборгованість за кредитним договором внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для припинення кредитного та іпотечного зобов`язань, є помилковими. Можливість забезпечення інтересів кредитора в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України не є підставою вважати триваючим кредитне зобов`язання, строк якого змінено самим банком (постанова Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 296/9419/18). Щодо посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17, то правовідносини, які є предметом розгляду у справі №910/1238/17, суттєво відрізняються від правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі. Умовами кредитного договору від 13.02.2008 року №ZPS0GL00000002 не передбачено сплати процентів за неправомірне користування кредитом поза межами дії кредитного договору. Крім того, не заслуговує на увагу розрахунок заборгованості, наданий банком, оскільки такий розрахунок включає нараховані за умовами кредитного договору щомісячні проценти (10,80 %) за весь період 2008-2021 років, тоді як у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів (здійснене банком у квітні 2016 року) змінюється правова природа зобов`язання і припиняються нарахування (проценти, пеня, тощо) на підставі умов договору. Права кредитора у такому разі можуть бути захищені за правилами ст. 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц). В судовому засіданні представник позивача, адвокат Хільченко С.С., позовні вимоги підтримав, пославшись на викладені у позовній заяві факти і норми права. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, зазначивши у відзиві на позов про відсутність заперечень проти розгляду справи за його відсутності. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини. 13.02.2008 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZPS0GL00000002, за умовами якого банк зобов`язується надати кредит у розмірі 64500 доларів США на термін до 13.02.2023 року, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між відповідачем та позивачем було укладено Іпотечний договір від 13.02.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. (реєстровий номер 402), за умовами якого позивач передала в іпотеку відповідачу належне їй на праві власності нерухоме майно 3-кімнатну квартиру, загальною площею 55,07 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц, яке набрало законної сили, було задоволено позов банку про дострокове погашення кредиту за вказаним кредитним договором: з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором №ZPS0GL00000002 від 13.02.2008 року у розмірі 8 722,15 доларів США, що еквівалентно 222 502,04 грн. та судовий збір у розмірі 3 335,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В частині відмови у позові рішення мотивоване неправомірним нарахуванням банком процентів за ставками, які підвищувались в односторонньому порядку. Позивач повністю виконала рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц, у зв`язку з чим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову №58987904 від 21.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження. Листом від 07.07.2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-200702/7761 АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що незважаючи на виконання рішення суду і погашення суми боргу, обчисленої на дату звернення банком до суду на даний час за кредитним договором існує заборгованість, відтак зняття заборони відчуження та іпотеки буде можливо після повного погашення та закриття договору. Крім того, у травні 2020 року відповідач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPS0GL00000002 від 13.02.2008 року у розмірі 2209,51 доларів США, яка складається з: 1272,38 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 937,13 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2020 року у справі №335/4148/20, залишеним постановою Запорізького апеляційного суду від 18.12.2020 року без змін, позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без задоволення. При розгляді цієї справи суд прийшов до висновку, що, звернувшись у 2016 році до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту за порушення умов договору, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, комісії та пені, відповідно до ст. 1050 ЦК України, про що свідчить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення заборгованості за кредитним договором, тому позивач не може вимагати сплати відсотків та комісії на підставі умов договору, оскільки його строк виконання змінився достроковим стягненням, яке здійснено на підставі рішення суду. Відповідно до наданої позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 05.05.2021 за № 255355539, у Державному реєстрі іпотек та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні відомості про державну реєстрацію припинення спірної іпотеки. Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносин, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, абзац 2 і 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», п. 1 ч. 1 і речення друге цієї частини ст. 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Виходячи з цього, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що відповідач, звернувшись у квітні 2016 року до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPS0GL00000002 від 13.02.2008 року, скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів та одночасно в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, обмеживши право нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій датою пред`явлення позову про дострокове повернення кредиту. Відтак, будь-які подальші дії відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості із сплати процентів за, як вважає відповідач, неправомірне користування кредитними коштами, суперечать вимогам закону, що встановлено зокрема, й Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2020 року у справі №335/4148/20 про відмові банку у позові до [PERSON] про стягнення процентів, нарахованих за період після односторонньої зміни банком строку повернення кредиту. У зв`язку з цим суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на позов. Так, відповідач посилався на відсутність у позивача документу, що підтверджував би відсутність заборгованості за кредитним договором. Однак таке ствердження не ґрунтується на вимогах закону, оскільки зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Системний аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів. Таким чином, з моменту повного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, іпотека за договором від 13.02.2008 року припинилась у зв`язку із припиненням основного зобов`язання виконанням, проведеним належним чином. Стверджуючи про відсутність у позивача окремого документу на підтвердження відсутності заборгованості за кредитним договором, відповідач не зазначає, який саме документ він має на увазі, і чим передбачено наявність такого документу. При цьому позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку внести до Державного реєстру речових прав відомості про припинення іпотеки саме через ненадання банком довідки про відсутність заборгованості. За таких обставин відповідач фактично зловживає своїми правами кредитора у спірних відносинах. Крім того, стверджуючи про існування у позивача заборгованості щодо сум, які підлягають нарахуванню в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач не надав відомостей про те, яку суму становить така заборгованість, не надав доказів свого звернення до суду щодо стягнення цієї заборгованості, і взагалі доказів наявності у нього намірів щодо її стягнення. Більше того, Іпотечним договором від 13.02.2008 не передбачено, що іпотекою забезпечуються суми, які можуть бути нараховані в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд також погоджується з доводами позивача про те, що право кредитора на стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає на підставі закону, а не договору, тому посилання у відзиві на те, що у позивача існує заборгованість за кредитним договором внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для припинення кредитного та іпотечного зобов`язань, є помилковими. Можливість забезпечення інтересів кредитора в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України не є підставою вважати триваючим кредитне зобов`язання, строк якого змінено самим банком (постанова Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 296/9419/18). Щодо посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17, то правовідносини, які є предметом розгляду у справі №910/1238/17 суттєво відрізняються від правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі. Отже, вимоги позивача щодо визнання спірної іпотеки припиненою ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимоги про виключення з Державного реєстру іпотек запису про реєстрацію вказаної іпотеки та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію вказаного обтяження (реєстраційний номер обтяження 6584922). Так, відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєсстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Як випливає\~із змісту\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~27\~вказаного Закону,\~державна реєстрація\~обтяжень проводиться\~на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. З наведеного випливає, що у разі ухвалення судом рішення про припинення (визнання припиненою) обтяження речових прав у виді іпотеки до Державного реєстру підлягають внесенню відомості не про виключення запису про таке обтяження, а про його припинення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційного стягнення судового збору у разі часткового задоволення позову. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач при поданні позову вказав орієнтовний розрахунок таких витрат на суму 13000,00 грн. Під час судового засідання представник позивача заявив клопотання про вирішення цього питання після ухвалення рішення на підставі письмових доказів, які будуть подані протягом п`яти днів. Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому\~статтею 270\~ЦПК України. З огляду на це, суд вважає за можливе вирішити питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі в порядку ст. 246 ЦПК України, для чого призначити судове засідання в межах передбаченого цією статтею строку та надати стороні позивачу час для подання відповідних доказів та доказів поважності причин їх неподання до закінчення судового розгляду. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial