Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

04 червня 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір №61344929005 від 22.01.2020 року, стягнути солідарно кошти у розмірі 22 672,50 грн та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що в грудні 2019 року позивачем було втрачено паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Носівським РВ УМВС України в Чернігівській області 30.04.1996 року разом з довідкою про присвоєння реєстраційного номеру платника податків. 3 лютого 2020 року Носівським районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області позивачу було видано паспорт громадянина України. Згідно з довідкою про внесення відомостей до ЄРДР попередній паспорт значиться як втрачений. Наприкінці 2020 року у телефонній розмові з відповідачем позивач пояснив, що кредитних договорів з ним не укладав та кошти не отримував. 26.01.2021 року позивач звернувся з заявою до Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області про факт вчинення шахрайських дій невідомою особою. 27.01.2021 року заяву позивача внесено до ЄРДР з правовою кваліфікацією ст. 190 ч.1 КК України. 15.01.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. (далі - відповідач 2) на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С про стягнення заборгованості за кредитним договором, відкрито виконавче провадження № 64160718. 01.02.2021 винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про яку позивачка дізналася у березні 2021 року. 23 березня 2021 між позивачем і представником ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК» «ЦФР», відповідач 1) відбулась зустріч, на якій стягувач погодився з тим, що кредитний договір уклав не позивач, про що свідчить фото особи, яка фактично отримала кредит; домовились про надання позивачем довідки про втрату паспорта. З огляду на те, що для укладення кредитного договору від 22.01.2020 року був використаний втрачений у 2019 році паспорт позивача, у останнього було відсутнє вільне волевиявлення як учасника правочину, що є підставою для визнання правочину недійсним. Виконавче провадження по стягненню з [PERSON] заборгованості за вказаним вище договором тривало до стягнення заборгованості в повному обсязі і було закінчене 05.05.2021. Так, з позивача було примусово стягнуто 22 672,50 грн, які позивач просить солідарно стягнути з відповідачів. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року [PERSON] відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] і постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження (а.с. 36). Відповідачі своїм правом надати відзив на позов не скористалися. У листопаді 2021 року відповідач 1 ТОВ «ФК» «ЦФР» надіслав до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 752/13987/21 до вирішення в судовому порядку питання щодо притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, у зв`язку з внесенням відомостей про кримінальне правопорушення в ЄРДР. Однак до клопотання додав витяг з ЄРДР про внесення відомостей щодо використання під час отримання кредиту підроблених документів на ім`я [PERSON] , що не стосується предмету з`ясування та перевірки доказів у справі за позовом [PERSON] . У підготовче засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Ухвалою від 26 серпня 2022 року закрито підготовче провадження за позовними вимогами [PERSON] , справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 64). У судовому засіданні учасники справи відсутні. Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 23.03.2021 № 677318-2021, виданої Носівським РС Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівської області, паспорт громадянина України [PERSON] серія і номер: [NUMBER] , виданий 30.04.1996 року Носівським РВ УМВС України в Чернігівській області втрачений. 03.02.2020 року [PERSON] видано новий паспорт номер [NUMBER] . В матеріалах справи міститься Кредитний договір № 6134492900 від 22.01.2020, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] на підставі заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» від 22.01.2020 року, який оформлений на паспорт громадянина України, виданий 30.04.1996, серія і номер: [NUMBER] . Відповідно до умов договору кредит надається строком на 12 міс.; сума кредиту 12298,90 грн (а.с. 10-12). Відповідно до положень частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтовуючи вимоги позову про визнання недійсним договору № 6134492900 від 22 січня 2020 року позивач посилається на те, що вказаний договір він не укладав і кошти не отримував, та у зв`язку з чим звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. На підтвердження цього долучає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до якого, 27.01.2021 року зареєстровано кримінальне провадження № 12021275380000011 по факту вчинення шахрайських дій невідомою особою (ч. 1 ст. 190 КК України). Оскільки позивач не звертався до відповідача 1 з заявою на отримання кредиту, 23 березня 2021 року між позивачем і відповідачем ТОВ «ФК «ЦФР» відбулись переговори, що підтверджується протоколом зустрічі (а.с. 19). Відповідно до змісту цих переговорів були обговорені питання та досягнуті наступні домовленості: 1) по обставинам за яких позичальник міг отримати кредит встановлено таке: « [PERSON] втратив паспорт [INFO] . Подав заяву в поліцію про втрату паспорта [INFO] . На загублений паспорт було оформлено кредит. Дізнався, коли почали дзвонити про заборгованість» 2) щодо підтверджуючих документів: «вирішено: надати фінансовій установі Довідку про внесення відомостей до єдиного державного реєстру, де вказано, що паспорт старого зразка було втрачено, скан копії нового паспорта клієнта та фото з паспортом нового зразка в руках» (а.с. 19). На виконання адвокатського запиту від 26.03.2021 року ТОВ «ФК «ЦФР» листом від 07.04.2021 року № 208 надіслало копію фотозображення позичальника поруч з банківського картою, яка міститься в матеріалах кредитної справи № 6134492900 (а.с. 25). Як вбачається за наданого фото особа, яка на ньому зображена, не позивач [PERSON] і даний факт відповідачем 1 не заперечується. Разом з тим, відповідач 1 не надав суду належних та допустимих доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства та підтверджували обставину укладання Кредитного договору № 6134492900 з [PERSON] . Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним зазначений кредитний договорів, як такий, що не відповідає його внутрішній волі. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено відсутність у нього волевиявлення на укладання спірного правочину, а відтак договір №6134492900 від 22.01.2020 року є недійсним. Щодо вимоги про повернення безпідставно стягнутих коштів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави це таке правовідношення, в силу якого одна сторона ( набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони ( потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала( безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», у якій міститься і ст. 1212 ЦК України, застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного занедійсним правочином; 2) витребування майнавласником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї,пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, наданіфізичній особіяк засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною абоюридичною особоюдобровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України). Позивач в позові посилається на те, що 31.10.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. був вчинений виконавчий напис про стягнення з нього на користь відповідача 1 18922,88 грн заборгованості за зазначеним вище Кредитним договором (а.с. 13). 15.01.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. було відкрито виконавче провадження № 64160718 з примусового виконання цього напису, і стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1892,28 грн (а.с. 14). Постановою приватного виконавця від 01.02.2021 року було звернуто стягнення на його заробітну плату, яка ним була отримана в ДП «Національний академічний театр опери та балету ім. Т.Г.Шевченка» (а.с. 16). Постановою від 05.05.2021 року встановлено фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а тому виконавче провадження № 64160718 закінчено. Припинено чинність арешту майна боржника накладеного постановою про арешт коштів боржника в межах суми стягнення 21115,16 (а.с. 18). Позивач зазначає, що в рамках виконавчого провадження з його заробітної плати було стягнуто 22 672,50 грн, що підтверджує меморіальним ордером № L219MNND5 від 19 лютого 2021 року та розрахунковими листами за лютий-квітень 2021 року (а.с. 24, 26-28). Вбачається, що [PERSON] просить стягнути з відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. солідарно кошти у розмірі 229672,50 грн, які були стягнуті з нього при примусовому виконанні виконавчого напису № 90678 від 31.10.2020 року. Суд зазначає, що позивачем не надано детальний розрахунок про склад коштів, які були стягнути з позивача, а саме: сума, яка стягнута на погашення боргу за виконавчим написом, так і суми на витрати виконавчого провадження. Стягнення приватним виконавцем витрат виконавчого провадження пов`язане зі здійсненням виконавцем примусового виконання виконавчого документа та відповідає нормам ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця у виконавчому провадженні № 64160718 позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника; про стягнення з боржника основної винагороди - незаконними не визнавались, передумов для звільнення [PERSON] від сплати витрат виконавчого провадження приватний виконавець не мав. З огляду на викладене, позовна вимога [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. про зобов`язання повернути кошти - є безпідставною та не підлягає задоволенню. Крім того, у пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, зокрема, що спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Таким чином, вимога про повернення стягнених коштів повинна заявляється до стягувача, зокрема, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», приватний виконавець є неналежним відповідачем, тому позов у вказаній частині підлягає частковому задоволенню і стягненню підлягає різниця між стягненою сумою і основною винагородою виконавця у розмірі 20780,22 грн (22672,50- 1892,28). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial