Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визначити місце проживання їх сина [PERSON] , [INFO] разом з ним, батьком дитини. В обґрунтування вимог зазначено, що 12.07.2003 року сторони зареєстрований шлюб, який рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 22.03.2016 року розірвано. Від даного шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також зазначає, що рішенням суду від17.03.2016 року встановлено, що спільні діти проживають разом з матір`ю [PERSON] та вирішено стягнути з нього, [PERSON] , на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі ј частини усіх його доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 28 січня 2016 року. Вказує, що він постійно опікується інтересами і потребами дітей, слідкує за їх розвитком та здоров`ям, однак відповідачка постійно перешкоджає спілкуванню батька з дітьми. Налаштовує дітей проти батька, забороняє бачитися та спілкуватися по телефону. Погрожує позивачу, що він взагалі більше не побачить старшого сина. Син [PERSON] дуже наляканий і боїться своєї матері, знаходиться у важкому психологічному стані через її постійні погрози, моральні знущання, та фактично є заручником свої матері, оскільки вона постійно закриває його в помешканні, не випускає на вулицю та не дає ні с ким спілкуватися навіть по телефону. [PERSON] , як особа, яка досягла 14 річного віку, самостійно вирішив проживати разом з батьком, а тому у липня 2022 року зібрав речі першої необхідності і переїхав жити до батька. Позивач наголосив, що він працює, як ФОП, має окреме житло та має можливість забезпечити необхідні умови проживання своєму синові. На підставі вищевикладеного, виходячи з інтересів сина, просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 02.11.2022 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого повністю заперечує проти задоволення позовних вимог. Вважає, що позивачем [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Звернула увагу суду, що позивач, за виключенням декількох місяців, не сплачує аліменти, які присудженні за рішенням суду на її користь на утримання двох дітей. Крім того, на день звернення позивача з даним позовом до суду, [PERSON] , [INFO] , виповнилося 14 років, а отже в силу норм чинного законодавства, місце його проживання з одним із батьків визначається тим самостійно. Також зауважила, що нею змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується даними паспорта громадянина України. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Іщенко О.В.В. на задоволенні вимог наполягали з підстав, викладених в тексті позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Разом з тим, до початку слухання справи подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги не ви визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Зубалій Н.А. надала заяву про завершення розгляду справи у її відсутність, при прийнятті рішення просила врахувати інтереси дитини, а у вирішення справи поклалася на розсуд суду. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, сторони з 12.07.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 22 березня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.17-19) Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17 березня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини усіх його доходів щомісяця але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 28 січня 2016 року. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , який на час звернення до суду із позовом досяг 14-річного віку проживає із батьком [PERSON] . Вказана обставина не заперечується сторонами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц та постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц (провадження № 61-10851св20). Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. На дату розгляду справи неповнолітній [PERSON] , досяг 14-річного віку, а отже в силу вищезазначеного, місце його проживання з одним із батьків визначається ним самим. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з Актом обстеження умов проживання №424 від 20 жовтня 2022 року, затвердженого Начальником служби у справах дітей Черкаської міської ради, зроблено висновок, що для неповнолітнього [PERSON] створено належні умови для повноцінного розвитку, за місцем проживання його батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] .. Таким чином, при винесенні рішення суд виходить з інтересів дитини, її віку, висловленої нею особистої позиції щодо того, з ким бажає проживати, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо. При цьому неповнолітній [PERSON] , в силу свого віку, має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц (провадження № 61-10851св20) Тому враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, позиція неповнолітньої дитини, яка неодноразово висловлювала бажання проживати з батьком, що не суперечить інтересам дитини, не загрожує здоров`ю та безпеці, суд не знаходить підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed