Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

04.08.2022 представник позивача [PERSON] адвокат Дубровська О.М. звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - служба у справах дітей Холмківської ОТГ Ужгородського району Закарпатської області, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого сторона позивача посилається на те, що позивач є власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, з відповідачкою розлучений, остання разом з їх спільними дітьми проживає понад чотири роки за іншою адресою. Стверджує, що реєстрація місця проживання відповідачки та їх спільних дітей створює позивачу перешкоди щодо вільного розпорядження житловим приміщенням, належним йому, та порушує його права власника. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили визнати відповідачку та спільних для сторін дітей такими, що втратили право користування житловим будинком. Відповідачка у судовому засіданні зазначила, що дійсно не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , однак зауважила, що їх спільні з позивачем діти іншої власності та іншого помешкання для реєстрації місця проживання не мають, тому в частині визнання їх такими, що втратили право користування житлом заперечила. Також в матеріалах справи наявний відзив від 29.09.2022. Представник служби у справах дітей Холмківської ОТГ Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання не з`явилася, однак 20.12.2022 подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог в частині в частині визнання дітей такими, що втратили право користування житлом заперечила. Окрім цього 07.10.2022 до суду подано висновок служби у справах дітей, за яким остання заперечує проти позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши позицію сторін, суд приходить до наступного висновку. Позивач є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2016 №52260586, а також житлового будинку [ADDRESS] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2016 №52259684. Згідно з довідки від 29.09.2022 №421, виданої Сторожницьким старостинським округом Холмківської сільської ради, по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , 1984 р.н., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.12.2018 у справі №308/8133/18 видно, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказаним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано, виначено місце проживання дітей з їх матір`ю. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 163 ЖК УРСР визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положенням ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до пп. 2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 7 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В ході судового розгляду відповідачка зазначила, що не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , а також залишила вирішення питання щодо визнання її такою, що втратили право користування житлом, на розсуд суду. Враховуючи вищенаведене, заявлені позовні вимоги в частині відповідачки підлягають до задоволення, оскільки остання не заперечувала факту не проживання у житловому будинку, належному на праві власності позивачу, після розірвання шлюбу така не є членом сім`ї позивача, у неї відсутні будь-які майнові права на вищевказаний житловий будинок. Щодо визнання дітей сторін такими, що втратили право користування житлом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з ч.ч.1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За нормами ст. 177 СК України до правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органу опіки та піклування, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування житловим приміщенням. З висновку Служби у справах дітей Холмківської ОТГ Ужгородського району Закарпатської області №318/10-10 від 05.10.2022 з`ясовано, що орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог в частині дітей. Велика Палата Верховного суду у постанові від 13.10.2022 у справі №447/455/17 зазначила, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Всупереч вказаному правовому висновку касаційної інстанції, а також положенню ст.ст. 12, 13 ЦПК України, стороною позивача не доведено, яким чином реєстрація місця проживання їх спільних з відповідачкою сторін перешкоджає йому у користуванні та/або розпорядженні будинком. Також стороною відповідача не доведено належними та допустими доказами факту набуття неповнолітніми дітьми права власності або право постійного користування іншим житлом. При цьому суд враховує, що з огляду на неповнолітній вік дітей, останні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у будинку, належному відповідачу, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Більш того суд приймає до уваги, що у позовній заяві сторона позивача як причину не проживання відповідачки та спільних дітей сторін зазначила припинення шлюбних відносин, а також неприязні стосунки між колишнім подружжям. Відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання дітей такими, що втратили право користування житлом.

Outcome: partial