Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

Керівник Салтівської окружної прокуратури міста Харкова Скуратович Р.Ф. звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах Харківської міської ради із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославець Сергій Володимирович, [PERSON] в якому просить скасувати рішення державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославець С.В. про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] з одночасним припиненням права власності, визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 12.07.2019 року ПНХМНО Єніною Л.В., за змістом якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] відумерлою, та визнати право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради, витребувати квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №42019221040000093 від 26.07.2019 за ознаками складу злочинів передбачених ч.3 ст.27, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.3 ст.357 КК України встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Так, досудовим розслідуванням встановлено, що згідно даних приватизаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000, виданого Харківським міським центром державного житлового фонду [PERSON] , [INFO] , належала квартира [ADDRESS] . [PERSON] , яка проживала у квартирі [ADDRESS] , померла [INFO] . В день смерті [PERSON] відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі, в якій вона була зареєстрована. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу №63075075 щодо [PERSON] . Вказану спадкову справу заведено на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини [PERSON] за законом. Допитаний, в ході досудового розслідування кримінального провадження №42019221040000093 від 26.07.2019, [PERSON] пояснив, що не мав родинних зав`язків з померлою та разом з нею не проживав, а заяву про прийняття спадщини подав так як вважав, що будучи її знайомим має право на спадкування. Державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославець Сергієм Володимировичем 10.07.2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна, а саме: квартира [ADDRESS] , а також внесені відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] . Підставою виникнення права власності був технічний паспорт б/н виданий 02.07.2019 ТОВ «Лімінгтон» та свідоцтво про право власності на житло, видане Харківським міським центром державного житлового фонду. Зазначає, що державний реєстратор прийняв оспорюване рішення, оскільки здійснив реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] без попередньої перевірки прав заявника за даними Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Допитаний в ході досудового розслідування реєстратор [PERSON] пояснив, що він в порушення вимог Порядку №1127, знаходячись не на робочому місці отримав від раніше незнайомої жінки та чоловіка документи на квартиру, в подальшому самостійно сформував заяву від імені [PERSON] та здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] без попередньої перевірки прав заявника за КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Також, [PERSON] пояснив, що оригінал відповідної реєстраційної справи ним не передано суб`єкту, що здійснює зберігання реєстраційних справ та знайти його він не може. Таким чином, вважає, що державна реєстрація права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна підлягає скасуванню. В подальшому, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. 12.07.2019 посвідчено договір купівлі-продажу №847. За змістом вказаного договору [PERSON] продав означену квартиру [PERSON] . Згідно пункту 3 договору, продаж квартири вчинено за 650 000 грн. На підставі цього договору приватним нотаріусом 12.07.2019 прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на згадану квартиру. Допитаний в ході досудового розслідування [PERSON] пояснив, що ніколи не був власником квартири [ADDRESS] , як здійснювалась реєстрація вказаної квартири йому не відомо. Також, [PERSON] пояснив, що він, на прохання своєї знайомої, лише виступив в ролі продавця зазначеної квартири при укладенні договору купівлі-продажу. Таким чином, позивач зазначає, що оскільки, [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в установленому законом порядку не набув, отже, не мав відповідних повноважень щодо розпорядження майном, як наслідок, здійснений ним правочин купівлі-продажу має бути визнаний недійсним. Зазначає, що оскільки Харківська міська рада не є стороною спірного правочину, вимога про визнання цього договору недійсним пред`являється без вимоги про застосування наслідків його недійсності у вигляді вимоги про повернення майна, а в комплексі з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння. Також вказує, що Харківська міська прокуратура №4 листом від 18.11.2020 повідомила Харківську міську раду про наявність порушень інтересів територіальної громади та необхідність у зв`язку з цим, звернення до суду з цивільними позовами. Проте, до теперішнього часу Харківською міською радою так і не вжито відповідних заходів. Вищевказане свідчить про невиконання уповноваженим органом Харківською міською радою своїх повноважень та є підставами для представництва інтересів держави органами прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». На підставі викладеного позовну заяву просить задовольнити у повному обсязі. Представником Харківської міської ради надані суду письмові пояснення, згідно яких позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі, з тих самих підстав, що викладені у позовній заяві керівника Салтівської окружної прокуратури м.Харкова. Ухвалою суду від 01.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.01.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 09.09.2022 року постановлено провести заочний розгляд даної справи. Ухвалою суду від 23.11.2022 року витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Клопотова С.Д. інформацію: чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; якщо заводилась, то хто зі спадкоємців звертався із відповідною заявою про прийняття спадщини або відмову від неї; хто прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, чи був складений заповіт померлою та на кого; чи видавались свідоцтва про право на спадщину та кому саме. Також витребувано з Харківської міської\~ради інформацію щодо видачі свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер №1-00-144458-ц1, видане 17.01.2000 року). Крім того, вказаною ухвалою витребувано з Департаменту реєстрації Харківської міської ради довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: [ADDRESS] станом на 11.04.2018 року. У судовому засіданні прокурор Салтівської окружної прокуратури м.Харкова підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Харківської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтрімав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представників позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 12, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42019221040000093 від 26.07.2019 за ознаками складу злочинів передбачених ч.3 ст.27, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.3 ст.357 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, наявного в матеріалах справи. Згідно даних приватизаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000, виданого Харківським міським центром державного житлового фонду (реєстраційний №1-00-144458-ц1), [PERSON] , [INFO] , належала квартира [ADDRESS] . Згідно актового запису про смерть №6558 від 27.04.2018, складеного Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] , яка проживала у квартирі [ADDRESS] , померла [INFO] . Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53504409 від 01.10.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу №63075075 щодо [PERSON] . Згідно наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів відповіді ПН ХМНО Клопотова С.Д., вказану спадкову справу заведено на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини [PERSON] за законом. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.07.2021 року, Державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославець Сергієм Володимировичем 10.07.2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію, індексний номер: №47711832, об`єкту нерухомого майна № 1869055663101 (номер запису про право власності №32331439), а саме: квартира [ADDRESS] , а також внесені відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] (код [NUMBER] ). Підставою виникнення права власності був технічний паспорт б/н виданий 02.07.2019 ТОВ «Лімінгтон» та свідоцтво про право власності на житло реєстраційний № [NUMBER] від 17.01.2000, видане Харківським міським центром державного житлового фонду. Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. 12.07.2019 посвідчено договір купівлі-продажу №847. За змістом вказаного договору [PERSON] продав зазначену квартиру [PERSON] . Згідно пункту 3 договору, продаж квартири вчинено за 650 000 грн. На підставі цього договору приватним нотаріусом 12.07.2019 прийнято рішення з індексним №47755608 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на згадану квартиру (номер запису про право власності 32371704). За змістом ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а саме: діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; рідні дядько та тітка спадкодавця; особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Положеннями ст.1277 ЦК України передбачено, що у разі неприйняття спадщини спадкоємцями орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі по тексту - Порядок № 1127), визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Згідно з п. 12 Порядку № 1127 (в редакції чинній на момент вчинення реєстраційних дій) розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів. Державний реєстратор у разі наявності в нього паперових носіїв інформації (реєстрових книг, реєстраційних справ, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації. Наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови в державній реєстрації прав. Разом з тим, суд приходить до висновку, що державний реєстратор прийняв оспорюване рішення всупереч вимог п. 12 Порядку № 1127 здійснивши реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] без попередньої перевірки прав заявника за даними Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 922/476/20. Пунктом 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141, передбачено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові №405/812/19 від 12.11.2020, постанові №352/1021/19 від 16.09.2020, постанові №914/1201/19 від 03.09.2020. З огляду на викладене, державна реєстрація права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна №1869055663101 підлягає скасуванню. Оскільки, [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в установленому законом порядку не набув, отже, не мав відповідних повноважень щодо розпорядження майном, як наслідок, здійснений ним правочин купівлі-продажу здійснено всупереч вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Так, визначеною ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності спірного правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ч.1 ст.203 цього Кодексу, а саме: невідповідність змісту договору вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику; невідповідність змісту договору інтересам держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. У зв`язку з викладеним, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 12.07.2019 за №847 підлягає визнанню судом недійсним. Щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Згідно ст. 215 ЦК України до суду з позовом про визнання правочину недійсним може звернутися одна з його сторін або інша заінтересована особа, права та охоронювані законом інтереси якої порушує цей правочин. З урахуванням того, що заперечення дійсності спірного правочину на підставах, встановлених законом, має значення для вирішення питання про визнання спадщини на відповідну квартиру відумерлою, Харківська міська рада, в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, хоча і не є стороною спірного правочину, але є особою, заінтересованою у визнанні цього правочину судом недійсним (абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Оскільки Харківська міська рада не є стороною спірного правочину, вимога про визнання цього договору недійсним пред`являється без вимоги про застосування наслідків його недійсності (ст.216 ЦК України) у вигляді вимоги про повернення майна, а в комплексі з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України). Частиною 3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди (двостороння реституція, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди), застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Такий спосіб захисту порушених інтересів не суперечить роз`ясненням, наведеним у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, Харківська міська рада, якій належить спірна квартира в силу відумерлості спадщини, не була стороною договору купівлі-продажу від 12.07.2019, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Підставність вимог про витребування майна у добросовісного набувача за таких обставин підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.02.2015 по справі №6-1цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Застосування вказаного способу захисту порушених інтересів узгоджується також з роз`ясненнями, наведеними в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема, згідно вказаних роз`яснень, коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згадані роз`яснення, в свою чергу, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 по справі №6-619цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України. Як передбачено п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності. При цьому, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст.8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Однак, проведення такої реєстрації на даний час унеможливлюється наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на це майно за відповідачем, що, в свою чергу, зумовлює спір про право власності. Підставність вимог про визнання права власності на майно, що становить відумерлу спадщину, в зв`язку з необхідністю його витребування з чужого незаконного володіння, підтверджується, зокрема, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 (провадження №6-36112 св15). Так, суд касаційної інстанції з посиланням на обов`язкову, в силу ст.360-7 ЦПК України, для судів правову позицію Верховного Суду України (постанови: №6-107цс12 від 07.11.2012; №6-348цс15 від 10.06.2015; №6-67цс15 від 13.05.2015) зазначив, що у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Встановлений ст.388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством. Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. При цьому [PERSON] не позбавлений можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири щодо повернення йому сплачених грошових коштів, з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що право власності на спірну квартиру за відповідачами було зареєстровано з порушенням вимог законодавства, а отже наявні правові підстави для скасування такої реєстрації та передачі майна у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надав належні, і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved