Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просив визначити місце проживання його доньки [PERSON] ,\~ [INFO] , разом із батьком. В обґрунтування позову зазначив, що від шлюбу з відповідачкою мають доньку [PERSON] ,\~ [INFO] . Донька проживає разом з позивачем. Відповідачка має на утриманні іншу дитину, якою опікується та планує виїжджати на заробітки за кордон і залишати їх спільну дитину з собою вона не бажає, оскільки не зможе забезпечити належним чином відвідування дитиною шкільного закладу, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, також надала суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю. Розглянувши позовну заяву та перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 березня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області сторони уклали шлюб, який згодом було розірвано рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.07.2022. Сторони від шлюбу мають спільну дитину доньку [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] . Сторонами не заперечується та вбачається з матеріалів справи, зокрема із заяви відповідачки про визнання позовних вимог, факт, що [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджено актом про встановлення фактів від 25.10.2022. Відповідно до висновку органу опіки та піклування затвердженого рішенням виконавчого комітету Кілійської міської ради від 21.12.2022 №380, визначено доцільним місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . [PERSON] характеризується з позитивної сторони та є військовослужбовцем, про що свідчить характеристика від 27.10.2022. Стаття 161\~СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1ст.\~161\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161\~СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Таким чином, із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивачем створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, позивачка позовні вимоги визнає.

Outcome: approved