Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

08 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила виділити їй майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частку в майні подружжя та спадковому майні після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , що складається з 2/3 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а саме: літньої кухні -Б, гаражу Г, сараю Д, вбиральні Е, криниці №5, огорожі №1-4, 6-7, та вимощення І-ІІ по [ADDRESS] , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 65,8 кв.м.. Позовні вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями і спорудами, а також земельна ділянка, які розташовані в [ADDRESS] . Позивач прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку земельної ділянки. Окрім неї, свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку земельної ділянки отримали також кожен із відповідачів, які є дітьми її та покійного [PERSON] та також прийняли спадщину після смерті батька. Однак, оформити спадкові права на житловий будинок спадкоємці не змогли, оскільки постановою нотаріуса від 27.07.2022р. їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Свою відмову нотаріус мотивував тим, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно необхідно йому представити правовстановлюючий документ та витяг з Державного реєстру права власності, що спадкоємцями зроблено не було. Неможливість надання даних документів була зумовлена тим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Коломийської нотаріальної контори 06 червня 1973 року за реєстровим №4140 та зареєстрованого в Коломийському МБТІ 08.02.1990р. № 3629. До складу даного домоволодіння зокрема входять: гараж літ. «Г», сарай літ. «Д» та літня кухня літ. «Б», яка перероблена із сараю літ. «В». Останні були побудовані без довільної документації, а відтак являються самочинним будівництвом. Житловий будинок та інші господарські будівлі і споруди були зведені та закінчені з 1973 по 1993 роки під час перебування позивача з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому 1/2 частка даного майна належить [PERSON] , як спільна власність подружжя. Інша 1/2 частка, яка належала її чоловіку, була успадкована нею та їхніми дітьми [PERSON] та [PERSON] кожним по 1/6 частці. Оскільки позивач не має можливості в позасудовому порядку оформити свої майнові права на вищевказане нерухоме майно в тому числі і в порядку спадкування, остання, з посиланням на ст.. 187, 331, 376, 1261, 1268, 1269 ЦК України, постанову Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» лист ВВСУ № 24-753/0/4-13р., ст.. 22, 28 КпШС, ст.. 60, 61, 70 СК України, просила задовольнити її вимоги. Ухвалою суду від 20.09.2022р. у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Витребувано від приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Маркелової І.М. копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 12.10.2022р. [PERSON] , [PERSON] подали до суду зустрічну позовну до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Коломийська міська рада (Відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю) про визнання права власності на спадкове майно. В зустрічній позовній заяві, позивачі просили визнати за кожним із них право власності на 1/6 частку спадкового майна після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , що складається: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а саме: літньої кухні -Б, гаражу Г, сараю Д, вбиральні Е, криниці №5, огорожі №1-4, 6-7, та вимощення І-ІІ по [ADDRESS] , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 65,8 кв.м. Свої вимоги мотивували тим, що після смерті батька [PERSON] , вони звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та кожен з них отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] . Проте, отримати свідоцтва на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за тією ж адресою не змоги, оскільки нотаріус відмовив їм у вчиненні даної нотаріальної дії з посиланням на те, що до складу домоволодіння входять самочинно збудовані приміщення, а саме: гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», літня кухня літ. «Б». Стаття 376 ЦК України передбачає, що суд може визнати право власності на вимогу власника земельної ділянки на самочинне нерухоме майно, якщо це не порушує права інших осіб. Збудований гараж, сарай і літня кухня здійснено з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних та протипожежних норм і правил, і розташовані на земельній ділянці, яка належить сторонам на праві власності на підставі отриманих свідоцтв про право на спадщину за законом. Згідно звіту проведення технічного обстеження, гараж, сарай і літня кухня побудовані з дотриманням вимог ДБН та є можливість їх надійної та безпечної експлуатації. Відповідно до листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спадкоємець не позбавлений права звернутися із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування, так як це узгоджується із вимогами ч.3, 5 ст.. 376, ст.. 1216, 1218 ЦК України. Спадкодавець був наділений правом звернутися із вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва, а тому відповідно до вимог ст.. 1218 ЦК України таке право належить і спадкоємцям, які прийняли спадщину. Відтак позивачі вважають, що за ними може бути визнано право власності на частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в тому числі і самочинно збудованим гаражем, сараєм та літньою кухнею. Ухвалою суду від 19.10.2022р. вимоги за зустрічним позовом були об`єднані в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 02.11.2022р. підготовче провадження закрито, призначено справу за первісним позовом та за зустрічним позовом до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 19.12.2022р. за клопотанням сторін залучено Коломийську міську раду (Відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю) до участі в справі в якості співвідповідача за первісним позовом [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Виключено Коломийську міську раду (Відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю) з учасників справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів з первісного та зустрічного позову. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явилася, 19.10.2022р. подала до суду письмове клопотання, в якому просила проводити розгляд за її відсутності, оскільки через похилий вік та стан здоров`я вона не має змоги прибувати в судові засідання. Позовні вимоги за своїм позовом підтримує та вимоги за зустрічним позовом визнає. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та представник відповідача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явилися, просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги за первісним позовом визнали та не заперечували проти його задоволення. Вимоги за зустрічним позовом підтримали та також просили суд їх задовольнити з підстав наведених в зустрічній позовній заяві. Представник Коломийської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та у встановленому законом порядку. Письмові пояснення щодо первісного позову та зустрічного до суду не подавав. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, давши оцінку представленим доказам, суд прийшов до висновку, що вимоги первісного та зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що 16 липня 1961 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 181, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . 04.06.1973р. Виконавчим комітетом Коломийської міської ради в особі начальника житлового управління Губаря Д.П. з [PERSON] був укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно. За умовами даного договору на наданій ділянці забудовник зобов`язався побудувати одноповерховий житловий будинок житловою площею 60,0 кв.м. з кількістю кімнат 3, а також сарай, вбиральню, вигрібну яму, загородити садибу зі сторони вулиці та виконати інші роботи, перелік яких вказаний в п. 2 угоди. Будівництво приміщень на земельній ділянці повинно виконуватись в строгій відповідності с проектом будівництва, затвердженим управлінням головного архітектора виконкому місцевої ради депутатів (п.3 Договору). Згідно п. 4, до будівництва забудовник зобов`язаний приступити не пізніше одного року з дня підписання даного договору і вести будівельні роботи з таким розрахунком, щоб будівництво було закінчено протягом трьох років, тобто до 24.11.1977р. Якщо зведення приміщень не буде закінчено в строк з причин, які не залежать від нього, строк закінчення будівництва може бути виконкомом місцевої ради депутатів. З виписки з інвентаризаційних матеріалів, наданих обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне БТІ» встановлено, що згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. право власності на домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано в реєстровій книзі №26 під реєстровим № 3629. Власником значиться [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Коломийською державною нотаріальною конторою 06.06.1973р. за № 4140 та акту про закінчення забудови від 03.03.1987р. Частка власника ціла, форма власності приватна. Згідно опису майна, домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ «Б», гаражу літ. «Г», сараю літ «Д», вбиральні літ. «Е», криниці №5, огорожі №1-4, 6-7, вимощення № І-ІІ. В примітці зазначено, що гараж літ. «Г», сарай літ «Д», сарай літ «В» реконструйовано під літню кухню літ «Б» та до неї здійснена добудова, дозвільної документації на які не надано. Встановлено огорожу №1-4, 6-7, вимощення І-ІІ, що відповідно до постанови КМУ №406 від 07.06.2017р. відноситься до будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. Відповідно до даних технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого станом на 21.01.2022р. вбачається, що житловий будинок, сарай, вбиральню, криницю, огорожу та вимощення було зведено в 1979 році. Гараж та сарай під літ. «Д» збудовано в 1993 році і в цьому ж році проведено реконструкцію сараю в літню кухню під літ. «Б». Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Оскільки будівництво всіх спірних приміщень, в тому числі і самовільно збудованих, які входять до складу домоволодіння по [ADDRESS] було закінчено до 1993 року, а шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] тривали до смерті чоловіка в 2012 році, суд вважає за необхідне застосувати положення Сімейного кодексу України 2004р., норми якого були чинними на час припинення їхніх сімейних відносин, оскільки за життя [PERSON] спір між ним та дружиною щодо поділу спільного майна подружжя не вирішувався. Згідно ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69, 70 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки будівництво будинку та інших господарських споруд було розпочато та закінчено [PERSON] за час його перебування в шлюбі з позивачем, суд, виходячи з положень ст.. 60, 70 СК України, погоджується з доводами про те, що вказане майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя, частка в якому [PERSON] складає 1/2. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області складено актовий запис №598. Згідно ст.. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.. 1218 ЦК України). Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли зокрема і його право власності на 1/2 частку домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] . \~Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що [PERSON] 01 грудня 1998 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до довідки управління «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради, станом на 24.12.2012р. разом з [PERSON] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 27 липня 2022 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріусу Коломийського районного нотаріального округу Маркелової І.М. з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка складалася з житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що знаходяться в [ADDRESS] . Крім цього, згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] підтверджується, що останній є сином покійного [PERSON] . Матеріалами спадкової справи також підтверджується, що з метою оформлення своїх спадкових прав, [PERSON] 11.01.2013р., тобто в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька. Положеннями ст..\~1297\~ЦК України\~передбачено,\~що спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~у складі\~якої є\~майно та/або\~майнові права,\~які обтяжені,\~та/або\~нерухоме майно\~та інше\~майно,\~щодо якого\~здійснюється державна\~реєстрація,\~зобов`язаний звернутися\~до нотаріуса\~або в\~сільських населених\~пунктах -\~до уповноваженої\~на це\~посадової особи\~відповідного органу\~місцевого самоврядування\~за видачею\~йому свідоцтва\~про право\~на спадщину\~на таке\~майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих приватним нотаріусом Маркеловою І.М. 27.07.2022р. вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували кожен по 1/3 частці земельної ділянки загальною площею 0,1000га., цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 2610600000:07:004:0188, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ №17-2-002-148. При цьому, постановами від 27.07.2022 нотаріус відмовив спадкоємцям у видачі їм свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на дане спадкове майно. Свої постанови нотаріус обґрунтував тим, що з аналізу виписки з інвентаризаційних матеріалів встановлено, що гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ «В» реконструйовано під літню кухню літ. «Б» та до неї здійснено добудову, дозвільної документації на дані види робіт не надано. Враховуючи наведене, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке є самочинним будівництвом та на яке не оформлено право власності, суперечить законодавству. Отже, письмовими доказами в справі було підтверджено неможливість спадкоємців оформити свої спадкові права на домоволодіння в позасудовому порядку через наявність в його складі самочинно збудованих приміщень. У статті першій Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17 липня 1997 року\~\~\~\~\~\~ № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950\~року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною першою\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм\~ЦК України\~вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях\~335\~та\~376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша\~статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до\~статті 328 ЦК України\~набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Відповідно до ст.. 1216 ЦК України, одним із способів набуття права власності на майно є спадкування. В даній справі судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом спосіб, а саме в порядку спадкування набули право спільної часткової власності (кожен по 1/6 частці) на житловий будинок літ «А», вбиральню літ. «Е», криницю №5, огорожу №1-4, 6-7, вимощення № І-ІІ, оскільки вказані об`єкти були побудовані спадкодавцем згідно вимог законодавства, однак не отримали в нотаріальній конторі правовстановлюючі документи на дане майно (свідоцтва про право на спадщину), а тому їхнє право підлягає захисту, відповідно до положень ст.. 392 ЦК України. Що стосується позовних вимог щодо самочинно зведених приміщень гаражу, сараю та реконструйованої літньої кухні, то в цій частині позов не підлягає задоволеню, при цьому суд виходить з наступного. В положеннях ч.1, 2, 5 ст. 376 ЦК України вказано, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до\~п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6\~"Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218\~ЦК\~та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7\~ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7\~"Про судову практику у справах про спадкування". В п. 3.2 листа ВССУ від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що за змістом зазначених роз`яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376\~ЦК\~і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376\~ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376\~ЦК\~є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. Відповідно до п.3\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 30.03.2012\~року вбачається, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою\~статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі\~№ 6-130цс13\~сформулював правову позицію, згідно з якою у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. При вирішенні спорів про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва на підставі ч. 3 ст. 376\~ЦК\~судам потрібно з`ясовувати правовий режим земельної ділянки, на якій збудовано житловий будинок, будівлю, споруди. Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: - рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; - ступінь готовності самочинного будівництва; - чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; - в якому році було зведено самочинні будівлі; - відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; - наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; - якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради. У технічному висновку, який міститься в звіті про проведення технічного обстеження щодо стану будівельних конструкцій літньої кухні (літ. Б), гаражу (літ. Г), та сараю (літ. Д) по [ADDRESS] , вказано, що конструктивна міцність і експлуатаційна надійність всіх основних несучих та огороджуючи конструкцій знаходяться в задовільному стані (категорія 2 характеризується незначними дефектами та пошкодженням, що не обмежує використання об`єкта за призначенням) у відповідності з існуючими нормами і правилами ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинку. Основні положення», ДБН В.1.2-14:2018 «Система забезпечення надійності та безпеки будівельних об`єктів. Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель і споруд», ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги» та встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації. В даній справі суд встановив, що [PERSON] на переданій йому в приватну власність земельній ділянці з цільовим призначенням для обслуговування будівель та господарських споруд в 1993 році завершив будівництво гаражу, сараю та літньої кухні. При цьому, дозвільної документації на виконання даних видів робіт не мав. За наданим позивачем технічним висновком, самочинно зведені будівлі відповідають будівельним, санітарним і протипожежним правилам та нормам. Вказані об`єкти в експлуатацію введені не були. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в\~ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів"\~та в\~листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними. Частинами 5, 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється. В п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 30.03.2012\~року судам роз`яснено, що відповідно до статті 26\~Закону № 2780-XII\~спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15\~ЦК, частина перша статті 3\~Цивільного процесуального кодексу України\~(далі - ЦПК). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вказане положення узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі\~№ 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі\~№ 640/13030/16-ц\~(провадження № 61-1073св17), від 18 лютого 2019 року у справі\~№ 308/5988/17\~(провадження № 61-39346св18), від 18 квітня 2019 року у справі\~№ 306/2140/17. В своєму листі від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» ВССУ також зазначає, що у спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Як правило, належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12\~Земельного кодексу України\~(далі - ЗК)); вирішення питання вибору, вилучення (викупу) земельних ділянок, надання дозволу на будівництво об`єктів містобудування; вирішення питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій (ст. 12\~Закону України "Про планування і забудову територій"). Органи місцевого самоврядування, БТІ (територіальні органи міністерства юстиції України), інспекції архітектурно-будівельного контролю можуть бути залучені в якості відповідачів, якщо спадкодавець за свого життя або спадкоємці звертались до зазначених органів в межах їх компетенції та отримали відмову у вчиненні певних дій або мала місце бездіяльність цих органів. Листом від 16.12.2022р. № КО/4372 Коломийська міська рада з посиланням на п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011р. №461, рекомендувала [PERSON] звернутися до суду для вирішення питання про набуття права власності на самочинно збудовані об`єкти. При цьому, зі змісту даного листа не є зрозумілим неможливість прийняття в експлуатацію вказаних об`єктів без рішення суду та в чому саме полягає спір між сторонами. Також,\~у п.\~27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 30.03.2012\~року зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381\~ЦК\~є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини п`ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об`єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений\~Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Отже, позовні вимоги первісного та зустрічного позову в частині визнання права власності за самочинно збудовані: гараж літ. «Г», сарай літ «Д», літню кухню літ «Б» задоволенню не підлягають, оскільки питання про прийняття до експлуатації вказаних об`єктів перед компетентним державним органом не порушувалось, а також у зв`язку з тим, що дані приміщення є приналежністю головної речі (будинку), а тому, в силу п. 27 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012\~року, положення частини п`ятої статті 376 ЦК України на них не поширюються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial