Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

07 вересня 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до повноліття дитини (а.с. 1-2). 14 листопада 2022 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 34). Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах впродовж двох років. В них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні та вихованні. Участі у виховані та догляді за дитиною відповідач не приймає, розвитком дитини також не займається, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на її утримання не надає і, фактично, самоусунувся від виконання своїх батьківських прав. Відповідно до рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 липня 2022 року з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання доньки. Вона має можливість працювати і проживати в Польщі, тому хотіла забрати свою дочку до себе, але відповідач проти цього заперечує. Враховуючи викладене, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд її дочки [PERSON] , [INFO] до Республіки Польща без згоди батька до її повноліття. Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 16). Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року було закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 38). В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, але від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він просив розглядати справу за їх відсутності і задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не відомі. За таких обставин, суд постановив у судовому засіданні ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Бучацької міської ради в судове засідання не з`явився, але надав заяву в якій вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач [PERSON] на теперішній час зі своїми неповнолітніми дітьми проживає за кордоном, нею не надано доказів, що батько чинить перешкоди щодо виїзду їх спільної дочки за кордон, а рішення про стягнення аліментів було заочне. Враховуючи викладене, заперечував проти задоволенню позову, як такого, що суперечить інтересам дитини (а.с. 33). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 серпня 2019 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 липня 2022 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 грн., щомісячно, починаючи з 14 лютого 2022 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-9). Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1-4 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Дозвіл батька на виїзд неповнолітньої дитини є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дітей, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дітей, що впливає на їх подальше життя, розвиток і виховання. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дітей і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №643/1090/17, від 27.02.2020 у справі №754/8337/18. Крім того, сторона позивача не надала доказів ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, не вказала, чи взагалі зверталась вона до нього з таким проханням. Позивачем, всупереч встановленому ч.1 ст.81 ЦПК України процесуальному обов`язку, окрім власних суб`єктивних пояснень, не надано належних доказів на підтвердження обставин (фактів), якими вона обґрунтовує свої вимоги. Крім того, суд звертає увагу, що Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року впроваджено правовий режим воєнного стану на території України. Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року продовжено дію воєнного стану на території України з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 року на 90 діб. У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків. Так, пунктом 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Після прибуття дітей, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом одного робочого дня звернутися до консульської установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. З цих підстав, суд вважає, що у позивача на даний час не існує перешкод для виїзду із неповнолітньою дитиною за кордон без рішення суду та нотаріально посвідченої згоди батька у разі виникнення загрози пов`язаної із воєнним станом. Враховуючи вищенаведене суду не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно підтверджували наявність обставин щодо надання тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини, а тому позовні вимоги слід залишити без задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed