Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] , через представника адвоката Котлубовську І.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 липня 2009 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. У період шлюбу, а саме 22 січня 2011 року [PERSON] за спільні кошти подружжя придбав у [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та Ѕ частину житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У жовтні 2020 року між нею та [PERSON] було фактично припинено спільне проживання та шлюбні відносини, внаслідок чого [PERSON] було подано до суду позов про розірвання шлюбу (справа № 760/22521/21) та відповідно постало питання поділу спільного майна подружжя. У процесі спроб мирно врегулювати спір, [PERSON] було запропоновано підписати договір поділу майна подружжя, з якого позивачу стало відомо, що 22 січня 2011 року за наслідком придбання вказаних частини житлового будинку та земельної ділянки було укладено не договори купівлі-продажу, а договори дарування. Одночасно [PERSON] було заявлено про неможливість поділу вказаного нерухомого майна, з огляду на набуття права власності на таке майно в порядку дарування. У подальшому, при перевірці документів, які залишив [PERSON] після припинення спільного проживання, позивачем було виявлено копії договорів дарування та оригінал розписки [PERSON] , з якої вбачається, що остання отримала від [PERSON] повний розрахунок за придбання частини вказаного будинку та зобов`язалася компенсувати матеріальний збиток у розмірі 40000 доларів США. Одночасно позивач зауважила, що відповідачі не є родичами та не були знайомі до моменту укладення спірних договорів. Враховуючи наведене, позивач вважає, що спірні договори дарування є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, а саме договори купівлі-продажу. Позивач не була стороною договору дарування, згоди на оформлення даних договорів не надавала, в процедуру оформлення купівлі нерухомості не вникала. У шлюбі між позивачем та відповідачем були довірливі стосунки, а тому у позивача були відсутні підстави вважати про можливі наміри відповідача [PERSON] здійснити порушення її прав. Тому про факт укладення оскаржуваних договорів дарування та відповідно порушення її прав відповідачем, позивачу стало відомо лише після ініціювання у 2021 році [PERSON] розірвання шлюбу. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та Ѕ частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладені між [PERSON] та [PERSON] та посвідчені 22 січня 2011 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А. за реєстровими № 92, 93, договорами купівлі-продажу; в порядку\~поділу майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~власності подружжяпросила визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного нерухомого майна. Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 06 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача [PERSON] адвокат Ткачук В.В. просив в задоволенні позову відмовити, в обґрунтування зазначив, що 22 січня 2011 року у приватного нотаріуса були укладені договори, відповідно до яких [PERSON] подарувала земельну ділянку та частку житлового будинку [PERSON] . Сторони договорів об`єднували дружні та партнерські стосунки. Відповідно до договорів сторони підтвердили, що правочин не носить уявного та удаваного правочину. Позивач була присутня у нотаріуса під час укладення сторонами оскаржуваних договорів та була обізнана щодо їх умов. [PERSON] не надавав [PERSON] жодних коштів за відчуження нерухомого майна. При укладенні оспорюваних договорів у [PERSON] не вистачило коштів на оплату послуг нотаріуса, тому [PERSON] позичила такі кошти [PERSON] . Одразу після укладення договорів, сторони поїхали додому до [PERSON] , де останній повернув борг [PERSON] за послуги нотаріуса. Одночасно [PERSON] зазначив, що він збирається проводити реконструкцію будинку і побоюється, щоб дарувальниця не передумала після її завершення. У зв`язку із чим [PERSON] вирішила написати відповідну гарантію у вигляді розписки. У відзиві представник відповідача [PERSON] заявляє про сплив строку позовної давності за вказаними вимогами позивача. Враховуючи наведене, представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 15 вересня 2022 року, через засоби поштового зв`язку, до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача [PERSON] адвокат Шаповалов В.М. просив в задоволенні позову відмовити, в обґрунтування зазначив, що 22 січня 2011 року [PERSON] дійсно подарувала [PERSON] земельну ділянку та частку житлового будинку. Договори укладалися у присутності дружини [PERSON] [PERSON] . Жодних коштів за відчуження вказаного нерухомого майна вона не отримувала, за виключенням коштів повернутих їй за оплату послуг нотаріуса, про що вказано у розписці. У вказаній розписці, у зв`язку із тим, що [PERSON] збирався проводити капітальний ремонт подарованого будинку, на його прохання, вона надала додаткові гарантії дотримання нею умов договору. У відзиві представник відповідача [PERSON] заявляє про сплив строку позовної давності за вказаними вимогами позивача. Враховуючи наведене, представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Представник позивача [PERSON] адвокат Котлубовська І.В. у судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених у ньому. Додатково зауважила, що позивач була впевнена, що вказані земельна ділянка та Ѕ частка житлового будинку підлягають поділу між нею та [PERSON] як спільне майно подружжя, оскільки таке майно вони придбали у період шлюбу за спільні кошти подружжя. Вказане нерухоме майно за спільним рішенням позивача та відповідача [PERSON] було придбано за 40000 доларів США. Про те, що [PERSON] уклав не договори купівлі-продажу, а договори дарування позивачу стало відомо лише під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна подружжя, яке постало після ініціювання відповідачем розірвання шлюбу. Позивач не була присутня під час укладення оспорюваних договорів, процесом придбання нерухомого майна займався чоловік, із яким у позивача були довірливі стосунки. Чоловік у період шлюбу займався підприємницькою діяльністю, а позивач вихованням дитини. Копії договорів та оригінал розписки позивач віднайшла лише після того як відповідач під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна подружжя повідомив її про те, що вказане нерухоме майно не підлягає поділу, оскільки таке майно набуто ним у порядку дарування. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ткачук В.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Додатково зазначив, що між відповідачами укладено договори дарування, вказані договори не є удаваними. [PERSON] не передавав [PERSON] 40000 доларів США. Відповідачів не пов`язують родинні відносини, вони перебували між собою у дружніх стосунках. Відповідач [PERSON] \~та її\~представник \~адвокат Шаповалов В.М. у судове засідання не з`явились. Відповідно до заяви адвоката Шаповалова В.М., яка надійшла на адресу суду через засоби поштового зв`язку, останній просив розглядати справу за його відсутності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 25 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року розірвано (справа 760/22521/21)\~(а.с. 11, 88-89). У період шлюбу, а саме 22 січня 2011 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та Ѕ частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчені приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А., зареєстровані в реєстрі за № 92, 93. Відповідно до умов договорів відповідач [PERSON] прийняв в дар вказане нерухоме майно і набув право власності на відповідні об`єкти нерухомості (а.с. 4, 5-6). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що вказані договори дарування є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, а саме договори купівлі-продажу. На підтвердження\~удаваності зазначених\~договорів дарування\~позивачем\~надано суду\~письмову розписку,\~складену 22\~січня 2011\~року [PERSON] ,\~у якій\~зазначено,\~що остання\~отримала від\~ [PERSON] повний розрахунок за укладений правочин щодо Ѕ частки будинку [ADDRESS] . У вказаній розписці [PERSON] зобов`язалась компенсувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 40000 доларів США у випадку, якщо правочин буде мати зворотній хід (а.с. 10). Вказані обставини не заперечувались і представниками відповідачів. Судом встановлено, що [PERSON] не приходиться [PERSON] родичем чи близькою особою. Доводи представників відповідачів про те, що [PERSON] та [PERSON] пов`язували дружні та партнерські стосунки є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними доказами. Також представники відповідачів не пояснили суду мотивів здійснення сторонньою особою [PERSON] дарунку у вигляді земельної ділянки та Ѕ частки житлового будинку, у зв`язку з чим спроможність позиції представників відповідачів викликає обґрунтований сумнів. Також викликає обґрунтований сумнів позиція представників відповідачів про те, що у зв`язку із тим, що [PERSON] збирався проводити капітальний ремонт подарованого будинку, [PERSON] у розписці зобов`язалась компенсувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 40000 доларів США у випадку, якщо правочин буде мати зворотній хід. Такі доводи не підтверджуються змістом розписки [PERSON] , та іншими належними та допустимими доказами. Більше того, така позиція виглядає так, що за твердженням представників відповідачів, [PERSON] , даруючи нерухомість сторонній особі, одночасно, незалежно від того чи буде зроблена [PERSON] реконструкція (ремонт) будинку та незалежно від того ким може бути ініційовано зворотній хід правочину, зобов`язується компенсувати [PERSON] ще 40000 доларів США, що само по собі, без надання належних доказів на підтвердження наведеного, є сумнівним. Наявність такої розписки також не свідчить про дружні стосунки між відповідачами. Встановлені судом обставини та досліджені докази, а також зміст розписки [PERSON] свідчать, що 22 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено відплатні правочини. Між сторонами договору відсутні родинні чи близькі відносини. Представниками відповідачів не доведено наявність дружніх відносин сторін договору, як і не наведено мотивів здійснення сторонньою особою [PERSON] дарунку у вигляді земельної ділянки та Ѕ частки житлового будинку. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз`яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В силу частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ураховуючи встановлені судом обставини, суд погоджується із обґрунтованістю позовних вимог про визнання, укладених\~22 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , договорів дарування земельної ділянки та Ѕ частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , удаваним та визнання їх договорами купівлі-продажу, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню. Вище зазначені докази свідчать, що дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування. Щодо доводів представників відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності слід зазначити таке. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З пояснень сторони позивача вбачається, що на момент укладення оспорюваних договорів та подальшого сумісного проживання майнові права [PERSON] були дотримані, презюмувалося, що фактично майно є спільною власністю. Позивач пов`язує порушення її прав із невизнанням [PERSON] вказаного нерухомого майна об`єктом права спільної власності подружжя, про що останнім повідомлено позивача після ініціювання у 2021 році розірвання шлюбу під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна. Враховуючи наведене, оскільки встановлено, що позивач дізналася про своє порушене право у 2021 році, під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна подружжя після ініціювання відповідачем [PERSON] розірвання шлюбу, і будь-яких інших належних та допустимих доказів пропуску строків позовної давності [PERSON] судом не здобуто, а відповідачі такі докази суду не надали, заявлені представниками відповідачів клопотання про застосування пропущеного строку позовної давності задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи те, що земельна ділянка (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та Ѕ частка житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , набуті подружжям у власність за час шлюбу, то таке майно, в силу статті 60 СК України, належить [PERSON] та [PERSON] як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а відтак є їхнім спільним сумісним майном. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За встановлених судом обставин, беручи до уваги те, що спірні земельна ділянка та Ѕ частка житлового будинку були придбані подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, то частки сторін є рівними. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та на Ѕ частину Ѕ частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved