Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулась до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого позивач зазначила, що 25.10.1992 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] (надалі - відповідач). Також позивач зазначила, що згідно рішення Катеринопільського районного суду від 19.11.2015 року укладений між нею та відповідачем шлюб було розірвано. Позивач стверджує, що за час перебування у шлюбі нею і відвідачем, як подружжям, було набуте рухоме майно, яке складається з: легкового автомобілю марки PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] вартістю 217749 грн. та іншого рухомого майна, яка складається з електричних приладів, меблів, посуду тощо, сукупною вартістю 161050 грн., всього на загальну суму 378799 грн.. Позивач стверджує, що вказане вище рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його придбано за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. При цьому позивач стверджує, що з метою уникнення поділу спільно нажитого майна відповідач 29.10.2015 року без її дозволу, зняв з обліку та здійснив продаж вказаного вище автомобілю, розпорядившись отриманими від продажу коштами на власний розсуд. Крім того, позивач стверджує, що з метою уникнення поділу майна подружжя, відповідач заволодів усім іншим рухомим майном подружжя, вивізши його у невідомому напрямку. З урахуванням наведених вище обставин, позивач просить визнати вказане вище рухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, провести поділ вказаного майна відповідно до правила рівності часток у майні подружжя та у зв`язку з відсутністю майна у натурі стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ частку вартості автомобілю у розмірі 108874,02 грн., а також за Ѕ частку вартості іншого рухомого майна подружжя у розмірі 80525 грн. . При цьому клопотань про призначення експертизи з метою спростування заперечень сторони відповідача щодо обґрунтованості визначення реальної вартості автомобілю та іншого рухомого майна від сторін не надходило. Під час судового розгляду, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення з позовом) позивач збільшила обсяг заявлених позовних вимог. Зокрема, крім заявлених вимог, позивач просить суд визнати, розташований по [ADDRESS] житловий будинок з будівлями і спорудами, який був отриманий відповідачем у спадок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування збільшених позовних вимог позивач зазначила, що за час шлюбу, внаслідок спільних трудових та грошових затрат на капітальний ремонт будинку та добудову допоміжних споруд, проведених у встановленому порядку, вартість вказаного вище будинку істотно збільшилася, що згідно зі ст. 62 СК України є підставою для визнання роздільного майна подружжя об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, позивач зазначила, що за час шлюбу у будинку були проведені будівельні та оздоблювальні роботи: заміна балок перекриття; покрівля будинку перекрита азбестоцементними листами, стіни будинку обитті сайдингом; влаштоване бетонне перекриття між кімнатами 2-4 та підвалом, камінний цоколь біля підвалу; в кімнатах 2-3,2-2,2-4 нова глиняно-піщана штукатурка; потолки в кімнатах 2-1,2-2,2-3,2-4 покрито пластиковою вагонкою, підлога будинку застелена лінолеумом; між кімнатами 2-3,2-2 влаштовано новий саманний пере стінок; між кімнатами 2-1,2-2 встановлено новий цегляний пере стінок; замінено систему опалення водо та газопостачання; замінені вікна у кількості 11 штук; замінено двері в кількості 4 штук. Таким чином за рахунок добудованих кімнат істотно збільшилася площа будинку. Крім того, за час шлюбу були побудовані інші допоміжні споруди: веранда (а); прибудова (а2); гараж (Г); сарай (Ж); літня кухня (З); підвал (К); навіс (Л); навіс (Н); огорожа №3, №4 та № 8, хвіртка №5 ворота. При цьому позивач зауважила, що з червня 1999 року відповідач не мав заробітків, не займався підприємницькою діяльністю, а отже, будівництво та капітальний ремонт спірного будинковолодіння відбувалося за рахунок її заробітної плати. У відзиві на первісний позов відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі. В обґрунтування вказаних заперечень відповідачем, зокрема зазначено, що спірний легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску дійсно було придбано ними під час шлюбу. Однак, продаж спірного автомобілю було проведено до розірвання шлюбу, а кошти, отримані від вказаного продажу було використано на потреби сім`ї. Щодо долі іншого спільного рухомого майна, відповідач стверджує, що з метою уникнення його, позивач самовільно перевезла усе спільно нажите рухоме майно до будинку своїх батьків. Крім того, відповідач стверджує, що спірне будинковолодіння по [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки успадковано ним згідно свідоцтва про спадщину, виданого 14.04.1999 року. При цьому відповідач зазначив, що посилання позивача [PERSON] на рішення виконавчого комітету від 13.11.2002 року № 70 та дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції будинку та добудови до нього від 10.07.2003 року № 13, як на підставу виникнення права спільної сумісної власності на спірний будинок є необґрунтованим, оскільки ремонтні роботи у спірному будинку на час розгляду справи в суді не закінчені, а новостворене нерухоме майно не введено в експлуатацію. (т.1 а.с.173) Звертаючись з зустрічним позовом (т.1 а.с.107-109), прийнятим до спільного розгляду разом з первісним позовом згідно ухвали суду від 20.02.2018 року (т.1 а.с.155) позивач [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі. Крім того, зазначив, що за час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було придбано рухоме майно, яке складається з електричних приладів, меблів тощо, всього на загальну суму 77100 грн.. Позивач [PERSON] стверджує, що вказане майно у повному обсязі було перевезено відповідачем [PERSON] до будинку своїх батьків, розташованого по [ADDRESS] . При цьому позивач стверджує, що він намагався встановити місце перебування спільного майна подружжя, однак батько відповідача [PERSON] , [PERSON] не дозволив здійснити огляд власного будинку. В обґрунтування вказаних обставин позивач [PERSON] посилається на акт депутата Катеринопільської селищної ради від 22.03.2016 року. З огляду на неможливість встановлення місця перебування спільного рухомого майна подружжя та відповідно неможливість витребування останнього від відповідача [PERSON] , позивач [PERSON] просить суд визнати, зазначене майно спільною власністю подружжя та виділити його в натурі відповідачу [PERSON] , стягнувши з останньої на його користь грошову компенсацію у розмірі 77100 грн.. У відзиві на зустрічний позов відповідач [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування власних заперечень зазначила, що твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] , про те, що за час шлюбу вони придбали, зазначене у зустрічному позові майно, а також те, що вона самовільно розпорядилася вказаним майно, шляхом перевезення останнього до будинку своїх батьків є недостовірними, оскільки вказане майно ніколи не набувалося їх подружжям.(т.1а.с.172) В судовому засіданні передставник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримав збільшені вимоги за первісним позовом у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. В обґрунтування первісного позову послався на обставини, які відповідають обставинам, що викладені у відповідних позовних заявах [PERSON] .. Додатково пояснив, що будинок у якому проживали сторони складається з двох частин та має двох окремих титульних власників, одним з яких був [PERSON] , прізвище іншого власника представнику невідомо. Саме тому, визначену у свідоцтві про спадщину від 14.04.1999 року № 293 частку було зазначено як Ѕ, незважаючи на те, що вказана частка фактично є окремим житловим будинком, який лише має спільну стіну з іншим будинком. Також вказаний представник заперечив проти задоволень вимог за зустрічним позом з мотивів, що були викладені у відзиві [PERSON] .. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення вимог за первісним позовом з мотивів, що були викладені ним у відповідному відзиві. Зокрема, визнав, що перебудова житлового будинку та будівництво господарських споруд поруч з будинком було розпочато проводилося спільними зусиллями, під час перебування сторін у шлюбі та проводилося спільними зусиллями подружжя. Однак, при цьому зауважив, що вказані будівництво та перебудова до цього часу не булине введені в експлуатацію. Відповідно право власності на новозбудовані об`єкти нерухомості не зареєстроване у встановленому порядку, а отже, вказана нерухомість завершені ним після розірвання шлюбу, що унеможливлює не може бути визнана спільною сумісною власністю визнання їх спільним сумісним майном подружжя. Крім того, при вирішенні питання про призначення судово-будівельної експертизи пояснив, що з метою визначення вартості спірного будинковолодіння, під час розгляду справи іншим складом суду, за клопотанням [PERSON] вже було призначено експертизу. Однак, за браком технічної документації на будинок експертом було повідомлено про неможливість надання висновку. Радзівіл стверджує, що і на даний час він не має необхідної для проведення експертизи технічної документації на будинок. З огляду на наведені у вказаному відзиві мотиви, просить суд відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі. Власні вимоги за зустрічним позовом вважає обґрунтованими і законними і обґрунтованими та з цих підстав, просить суд їх задовольнити. В судовому засіданні встановленні наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Катеринопільським ЗАГС 25.10.1992 року вбачається, що згідно актового запису від 25.10.1992 року зареєстрованого за № 42 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб.(т.1 а.с.11) З позовної заяви від 14.09.2015 року вбачається, що 14.09.2015 року [PERSON] подав до Катеринопільського районного суду позов до [PERSON] . Змістом вказаного позову була вимога про розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] згідно актового запису від 25.10.1992 року за № 42.(т.1 а.с.12) З рішення Катеринопільського районного суду від 19.11.2015 року, яке набрало законної сили 01.12.2015 року вбачається, що шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] згідно актового запису від 25.10.1992 року за № 42 розірвано.(т.1 а.с.13) З довідки виданої 20.01.2016 року за № 101 виконкомом Катеринопільської селищної ради вбачається, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] .(а.с.32) З відповіді Територіального сервісного центру МВС № 7143 від 16.02.2016 року за № 27/23/43-вих.256 вбачається, що легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] був зареєстрований 29.03.2008 року за гр. [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] . Також вбачається, що 29.10.2015 року гр. [PERSON] зняв з обліку вказаний вище автомобіль, який в цей же день було зареєстровано за іншою особою.(т.1 а.с.15) З відповіді Катеринопільського відділення Звенигордської ОДПІ від 15.02.2016 року № 259/23-12-11-026 вбачається, що у період з 2000 року по 15.02.2016 року [PERSON] не перебував на обліку як фізична особа підприємець.(т.1 а.с.17) З витягу з рішення виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 13.11.2002 року № 70 вбачається, що [PERSON] було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку та добудови до нього за адресою [ADDRESS] .(т.1 а.с.56) З дозволу на виконання будівельних робіт виданого відділом містобудування та архітектури 10.07.2003 року за № 13 вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку та добудови до нього, що розташовані за адресою [ADDRESS] .(т.1 а.с.57) З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 року № 293 вбачається, що [PERSON] успадкував Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані по [ADDRESS] та в цілому складається з валькованих стін, облікованих Ѕ цеглою, ј плиткою, ј цементною плиткою, критий шифером, Ѕ залізом з верандами а, а-1, сараями Б,В,Г, літньою кухнею Д, погрібом П, вбиральнею У, колодязем К, тином №1, загальною вартістю 13540,50 грн..(т.1 а.с.127) З характеристики будинку, господарських будівель та споруд, розташованих у [ADDRESS] вбачається, що за час перебування в шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] створили наступне нерухоме майно: веранду(а1) - 1996,2006 рік побудови; прибудову (а2) - 2005 рік побудови; гараж «Е» -2003 рік побудови; сарай «Ж» -2003 рік побудови; літня кухня «З» - 2003 рік побудови; підвал «К» - 2005 рік побудови; навіс «Л» - 2003 рік побудови; вбиральня «М» - 2008 рік побудови; навіс «Н» - 2014 рік побудови; вбиральня «О» - 2010 рік побудови; ворота з хвірткою №2 - 2000рік побудови; огорожа № 3 - 2010 рік побудови; огорожа № 4 - 2010 рік побудови; хвіртка № 5 - 2010 рік побудови; ворота № 6 - 2003 рік побудови; яма вигрібна №7 - 2007 рік побудови; огорожа №8 - 2012 рік побудови та замощення № 1 - 2011 рік побудови. (т.1 а.с.46-47) З короткої технічної характеристики домоволодіння виданої Звенигородським виробничим відділком КП «Черкаське ООБТІ» 23.02.2018 року № 219 вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] - Ѕ частка та [PERSON] - Ѕ частка. Також з примітки до вказаної характеристики вбачається, що у зв`язку з переобладнянням пічного опалення та будівництвом прибудови «а2» загальна площа будинку змінилась з 123, кв.м на 142,9 кв.м. Крім того, вбачається, що прибудова «а2», гараж «Е», сарай «Ж», літня кухня «З», підвал «К», побудовані забудовником [PERSON] , не введені в експлуатацію, право власності на них станом на 01.01.2013 року не зареєстроване. Також вбачається, що забудовником були встановлені господарські споруди: навіси «Л» та «Н», вбиральня «М», огорожа №4, хвіртка №5, ворота №6, яма вигрібна №7, огорожа № 8 та замощення №1 право власності на які є незареєстрованим станом на 01.01.2013 року. (т.1 а.с.163) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що була сусідкою подружжя [PERSON] та [PERSON] , які за час проживання шлюбі за рахунок вевдення спільного господарства нажили чимало майна. Пояснила, що [PERSON] отримав у спадок стару хату без зручностей. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] разом переробили хату, зробивши капітальний ремонт всередині, перекрили кришу, зовні добудували кухню, ванну кімнату, туалет, провели воду та зробили водяне опалення замість пічного. Крім того, за час шлюбу вони побудували поруч з будинком низку господарським споруд, зокрема гараж, погріб, сарай, літню кухню тощо. Свідок особисто бачила як після припинення спільного проживання, [PERSON] близько трьох днів вивозив з хати рухоме майно точний склад якого свідок не може назвати. Крім того, [PERSON] демонтував у будинку батареї опалення, а також опалювальний котел, зняв наружні та внутрішні двері після чого хата стала не придатною для проживання. Через декілька років [PERSON] повернувся та відновив житловий стан вказаного вище будинку, зокрема встановив двері, повернув батареї та опалювальний котел, тощо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є рідною сестрою [PERSON] , і їй достовірно відомо, що які запід час проживання шлюбі її сестра [PERSON] та її чоловік [PERSON] за рахунок ввдення спільного господарствза рахунок спільних зусиль здійснили будівництво низки господарських споруд а нажили чимало майната істотну добудову та перебудову житлового будинку, зокрема добудували до будинку кухню, ванну, туалет, а поруч з будинком побудували погріб, літню кухню, сарай, гараж. Свідок стверджує, що вказані поліпшення істотно збільшили вартість будинковолодіння. Крім того, свідок зазначила, що взимку після розлучення, заходила до будинку, де проживало подружжя та побачила, що у ньому були зняті двері та демонтовано систему опалення. Суд визнає, що вищенаведені показання свідків є достовірними, оскільки вони послідовні, докладні, не містять протиріч між собою та в цілому узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Сімейне законодавство передбачає два режими власності подружжя - особисту приватну власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільну сумісну власність подружжя. Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкуванняє майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, виходячи з тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2074 травересня 20167 року у справі № 6-47843цс176, Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 158/2404/13-ц та від 12 лютого 2020 року в справі № 488/3103/17-ц. передбачена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З урахування вказаної вище правової позиції суд визнає, що саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За правовою природою договір позики є одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З аналізу наведених вище положень процесуального законодавства вбачається обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зокрема, у справах про поділ спільного майна подружжя суд повинен враховувати, щостатус спільної сумісної власності визначається не лише часом набуття майна, а також коштами, за рахунок яких таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, з досліджених судом доказів вбачається, що, звертаючись до суду як з первісним, так і з зустрічним позовом позивачі [PERSON] та [PERSON] , висунули вимоги про поділ спільного рухомого майна (за виключенням автомобілю), існування якого в натурі заперечується кожним з них. При цьому як [PERSON] , так і [PERSON] стверджують, що інший з подружжя неправомірно заволодів майном склад якого вказаний у первісній позовній заяви, а існування рухомого майна зазначеного у зустрічній позовній заяві заперечується як позивачем [PERSON] , так і її представником [PERSON] , з огляду на відсутність належних та допустимих доказів. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] зверталися до органів поліції з заявами про незаконне заволодіння спільним майном подружжя. При цьому за наслідками розгляду вказаних вище звернень органом поліції складалися висновки, які відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не можуть бути процесуальною підставою для звільнення особи від доказування тих обставин на існування чи заперечення яких вона посилається під час судового розгляду. (т.1 а.с.22,24,26,27,117) За таких обставин,

Outcome: partial