Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Миляновичівської сільської ради Турійського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що він з 1997 року до 2010 року проживав у житловому будинку, що по [ADDRESS] , який немає власника. Так як він добросовісно, відкрито та безперервно володів та користувався спірним житловим будинком більше десяти років, то просив визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Суддя своєю ухвалою заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі. Суд своєю ухвалою замінив у вказаній справі первісного відповідача Миляновичівську сільську раду Турійського району Волинської області на відповідача Луківську селищну раду Ковельського району Волинської області. В судовому\~засіданні 20\~грудня 2022\~року позивач [PERSON] позов підтримав повністю з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити. У судове\~засідання 28\~грудня 2022\~року позивач\~ \~ [PERSON] не\~з`явився,\~хоча про\~дату,\~час і\~місце розгляду\~справи був\~належним чином\~повідомлений,\~однак подав до суду заяву, в якій вказав, що він позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та судове засідання у вказаній справі проводити за його відсутності. Представник відповідача Луківської селищної ради Ковельського району Волинської області у судове засідання не з`явився, однак селищний голова Климук А.Я. подав адресовану суду заяву, в якій вказав, що просить судове засідання у вказаній справі проводити за відсутності представника селищної ради. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Як установив суд, що позивач [PERSON] з 23 липня 1997 року зареєстрований у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у його паспорті (а. с. 9). Відповідно до довідки Миляновичівської сільської ради Турійського району Волинської області від 12 травня 2017 року № 537 [PERSON] згідно погосподарської книги с. Тупали за 2006 2010 роки дійсно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). Згідно з довідкою Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 13 травня 2017 року №1397 право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а. с. 11). Як видно з технічного паспорта, загальна площа спірного житлового будинку складає 62.3 кв. м., житлова площа 38.4 кв. м. (а. с. 12-16). На ім`я позивача [PERSON] видана абонентська книжка для оплати за електричну енергію за адресою: [ADDRESS] , та позивач здійснював її оплату відповідно до квитанцій (а. с. 17, 18). Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, як на правову підставу своїх вимог, посилався на положення\~статті 344 ЦК України. Відповідно до\~статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328\~ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша\~статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344\~ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження\~№12-291гс18). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. За змістом частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] у 1997 році вселився у житловий будинок, що по [ADDRESS] , який не має власника, та відкрито і безперервно володів та користувався ним більше десяти років. Про вказані обставини в судовому засіданні 20 грудня 2022 року ствердили свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач є добросовісним набувачем, який відкрито і безперервно користувався спірним майном більше десяти років, що є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України. Відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України\~\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 гривень. На підставі викладеного, статей\~316, 317, 328, 344 ЦК України,\~та

Outcome: approved