Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про припинення стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2017 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2019 року розірвано. Від даного шлюбу [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Судовим наказом від 24.05.2018 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] в розмірі ј частки від його доходу, але не більше десяти прожиткових мінімумів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 26.08.2021 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя його дочка [PERSON] була усиновлена [PERSON] і внесено зміни в актовий запис про народження дитини, де її батьком вказаний « [PERSON] ». Рішення суду набрало законної сили 26.11.2021 року. Зазначає, що оскільки він не є батьком дитини, у нього припиняються обов`язки щодо утримання дитини, оскільки її усиновлено іншою особою, на якого покладається обов`язок, як батька її утримувати, а тому просить припинити стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини. Крім того, в зв`язку з зазначеними обставинами на підставі ст.197 СК України, просить звільнити його від заборгованості за аліментами та зобов`язати Комунарський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі по тексту-ВДВС) повернути судовий наказ без виконання. За вказаних обставин позивач звернувся в суд з даним позовом. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, додатково зазначив, після усиновлення він звертався до ДВС з приводу питання щодо припинення нарахування аліментів, на що отримав відповідь, що від відповідачки є заява, але в наявності немає судового рішення про усиновлення. Станом на 10.02.2022 аліменти ще нараховувались, в якому розмірі заборгованість та чи нарахована вона, не знає. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги вона визнає частково. Вказала, що станом на день набрання рішенням суду про усиновлення законної сили, 26.11.2021 р., у відповідача сформувалась заборгованість по виплаті аліментів у сумі 88295,40 грн., яка не сплачена позивачем до теперішнього часу. Тому, до моменту погашення зазначеної заборгованості позивачем, обов`язок [PERSON] щодо виплати аліментів (заборгованості станом на 26.11.2021р. у сумі 88295,40 грн.) не є виконаним, а повернення судового наказу від 24.05.2018 р. до суду, без виконання, є недопустимим. Крім того, фактично позивачем частково пред`явлені позовні вимоги до третьої особи - Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя ПС МУ МЮ (м. Дніпро). Представник відповідача - адвокат Кадуліна І.С. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала частково за обставинами, вказаними у відзиві на позов. Також зазначила, що аліменти після набрання законної сили рішенням суду про усиновлення [PERSON] не нараховуються і, відповідно, заборгованості після вказаної дати немає. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим, надав заяву про розгляд справи без їх участі. ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.12. 2022 відкрито провадження у цивільній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.07.2017, який розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2019 у справі № 333/6349/18. [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини- [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2018 у справі № 333/1937/18 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј доходу (заробітку) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідно до її віку, починаючи з 20.04.2018 та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] включно. 26.08.2021, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 333/5900/21, що набрало законної сили 26.11.2021, [PERSON] оголошено батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] . Змінено прізвище, по-батькові та відомості про батька дитини в актовому записі про народження. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного Комунарським відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.02.2022, станом на 26.11.2021 загальна сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів становить 88295,40 грн. V. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Відповідно до ч. 2 ст. 18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зокрема встановлення правовідношення та припинення правовідношення, а також його анулювання. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що 26.11.2021 набрало законної сили рішення суду про усиновлення дитини. Відповідно до ч.1 ст. 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Таким чином, судом у ході судового розгляду достовірно встановлено, що з моменту набрання законної сили рішенням про усиновлення дитини у позивача припинився обов`язок з утримання дитини, а тому з 26.11.2021 на підставі ч.4 ст.273 ЦПК України його слід звільнити від сплати аліментів на утримання дитини. На підставі ч.2 ст. 197 СК України, відповідно до якої, за позовом платника аліментів суд може повністю звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку обставиною, що має істотне значення, позивач просить суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, оскільки дитина була усиновлена, а відомості про нього як про батька виключені з актового запису про народження дитини, її прізвище та по батькові змінено. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведеному стороною позивача не надано суду доказів, які свідчать про наявність та розмір заборгованості за аліментами та період, за який дана заборгованість утворилася. Враховуючи наведене, у задоволенні позову в частині звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами слід відмовити. Стосовно вимог позивача про повернення судового наказу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2018 по справі № 333/1937/18 до суду, без виконання, суд зазначає наступне. Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів, суд виходив з декількох ознак, зокрема, щодо наявності дискреції. Суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комунарський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) при здійсненні своїх повноважень, керується нормами чинного законодавства, зокрема положеннями ЗУ «Про виконавче провадження». Так, згідно п.9 ч.1 , ч.3 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-19 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Суд зауважує, що зобов`язання Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути судовий наказ Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2018 по справі № 333/1937/18 до суду, який його видав, без виконання, враховуючи наявність непогашеної заборгованості, набуде ознак втручання суду у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, що є неприпустимим і суперечить завданням судочинства, а отже позов в цій частині задоволенню не підлягає. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial