Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №120514-КЛВТ від 12.05.2014, між позивачем та [PERSON] було укладено Договір поруки №120514 - П від 12 травня 2014 року. В подальшому, у зв`язку з наявністю заборгованості за Кредитним договором, АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося з позовною заявою до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за Кредитним договором №120514-КЛВТ від 12 травня 2014 року по тілу кредиту у розмірі 181 013,41 доларів США. В межах зазначеної справи ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 вжито заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - квартиру у [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та заборонено її відчуження. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. від 10.03.2020 було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеної ухвали суду та накладено арешт на зазначену квартиру. В подальшому, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.08.2020 по справі 904/1290/20 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 було задоволено. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 скасовано. У задоволенні заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову було відмовлено. Повний текст зазначеної постанови було виготовлено 10.08.2020. Позивач зазначає, що після виготовлення повного тексту оскаржуваної постанови 10.08.2020, стороною відповідача [PERSON] було подано заяву до приватного виконавця Ванжі О.В. про зняття арешту. 10 серпня 2020 року приватним виконавцем Ванжою О.В. було знято арешт із вищезазначеної квартири на підставі заяви представника боржника [PERSON] , а о 17:32:08 год. цього ж дня квартиру за адресою: [ADDRESS] було відчужено шляхом укладення договору дарування з [PERSON] . Отже, як зазначає позивач, на підставі договору дарування вищезазначеної квартири, укладеного між [PERSON] (батьком) та [PERSON] (дочкою), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., [PERSON] було відчужено цю квартиру. Позивач зазначив, що відповідач [PERSON] як поручитель, будучи обізнаним про наявність невиконаних кредитних зобов`язань позичальника ДП «НЕКСУС-ВКК», в період наявності судового спору не здійснив дії щодо погашення заборгованості, а навпаки, здійснив відчуження майна (квартири) з метою ухилення від виконання вищезазначених зобов`язань. Позивач зазначає, що вищезазначена подарована квартира була єдиним майном відповідача [PERSON] , а тому права та інтереси позивача укладенням зазначеного договору дарування було порушено. Позивачем також відзначено про відчуження станом на 01.07.2020 іншої квартири [PERSON] , яка йому належала на праві приватної власності з 05.02.2013. Цим обставинам передувала наявність ще станом на 2016 рік судового спору по справі №201/2684/16 між цими ж сторонами за цим же кредитним договором щодо стягнення процентів. Також, позивач звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] станом на час укладення Кредитного договору був засновником позичальника - ДП «НЕКСУС-Виробничо-комерційної компанії» - Міжнародної Комерційної Компанії «НЕКСУС ІНВЕСТМЕНТ ХОЛДІНГС КОРП.» (NEXUS INVESTMENT HOLDINGS CORP.) та займав посаду Першого директора, а тому позивач вважає, що [PERSON] здійснив відчуження квартири з метою виведення своїх активів задля уникнення виконання кредитних зобов`язань. Отже, обґрунтовуючи підстави даного позову, позивач посилався на те, що оспорюваний договір дарування вчинений без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення стягнення коштів за Кредитним договором, у зв`язку з чим просив визнати його недійсним на підставі статей 203, 215, 234 ЦК України. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» було задоволено. Ухвалою судді від 10 березня 2022 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року у цивільній справі № 201/8074/20 за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було скасовано та призначено вказану цивільну справу до розгляду в загальному порядку. В ході розгляду справи, та у строки, передбачені ст.49 ЦПК України, позивачем було подано заяву про зміну предмета позову, де АТ «Банк Кредит Дніпро» просило визнати договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 10.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., недійсним з моменту його укладення; припинити право власності за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. від 10.08.2020, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності/довірчої власності за [PERSON] , на зазначену квартиру; відновити становище, яке існувало до порушення, а саме: відновити державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . за [PERSON] , для чого вчинити реєстраційну дію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке існувало до 10.08.2020. При цьому, позивач зазначив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 по справі №904/2344/20 позов АТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 120514-КЛВТ від 12 травня 2014 року задоволено у повному обсязі. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 120514-КЛВТ від 12 травня 2014 року по тілу кредиту в розмірі 181013,41 доларів США та 73232,78 грн судового збору. Рішення набрало законної сили. Наразі, щодо [PERSON] триває відкрите виконавче провадження №68780909 з примусового виконання вищезазначеного судового рішення по справі №904/2344/20 та боржник перебуває у Єдиному реєстрі боржників. В межах зазначеного виконавчого провадження, іншого рухомого та нерухомого майна, яке належить боржнику [PERSON] , та на яке можливо звернути стягнення, не виявлено. Позивачем відзначено, що з 27.10.2004 у квартирі значиться зареєстрованим [PERSON] , та досі є власником особового рахунку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , тому вважає, що при укладенні 10 серпня 2020 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] . Позивач в ході розгляду справи підтримував позовні вимоги зі зміненим предметом позову та просив їх задовольнити у повному обсязі. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату та час слухання справи повідомлялись належним чином. Відзиву на позовну заяву або заперечень проти позову відповідачі суду не надавали. Причини неявки суду не повідомили. Від представника [PERSON] до суду неодноразово надходили клопотання про відкладення розгляду справи. Третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна в судове засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. На виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року надала до суду витребувані матеріали засвідченої нотаріальної справи №02-03 від 10 серпня 2020 року щодо договору відчуження квартири та документи, на підставі яких він посвідчувався. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2021 року по зазначеній справі було зупинено провадження до набрання законної сили рішенням у господарській справі № 904/2344/20 за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Дочірнє підприємство «Нексус Виробничо-комерційна компанія» про стягнення заборгованості. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2021 ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2021 року скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є поручителем за Кредитним договором №120514-КЛВТ від 12.05.2014, укладеним між Публічним акціонерним товариством «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (надалі Позивач, Банк, АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО») та Дочірнім підприємством «НЕКСУС-Виробничо-комерційна компанія». Відповідно до п. 1.1 Договору поруки №120514 П від 12 травня 2014 року, укладеного між Банком та [PERSON] , Поручитель зобов`язався солідарно та у повному обсязі відповідати перед Банком за виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором по сплаті суми кредиту, процентів за користування кредитами, пені, комісії, штрафних санкцій. В подальшому, Договором №180914 від 18.09.2014 про зміну Договору поруки від 12.05.2014 викладено п.1.1 Договору поруки у наступній редакції: «Предметом цього договору є зобов`язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, укладеного між Кредитором та Позичальником, та з договорів про надання кредиту (траншу), які укладені та/або будуть укладені в майбутньому в рамках кредитного договору». Відповідно до пункту 6.2 Договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановлено в п. 1.3 Договору. Відповідно до п. 1.3 Договору поруки строк поруки становить 10 років. Отже, порука [PERSON] , у встановленому законом порядку, не припинена. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2020 у справі №904/1290/20 було відкрито провадження за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 120514-КЛВТ від 12 травня 2014 року у розмірі 43 245, 58 доларів США, з яких: 17 356,20 доларів США - заборгованість по 3% річних за несплату кредиту, 25 889,38 доларів США - заборгованість по 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків, 107 921 грн. 19 коп. - пеня за несплаченими відсотками. Матеріали справи містять ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 по справі №904/1290/20 про задоволення заяви АТ "Банк Кредит Дніпро" про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру у [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , та заборони її відчуження, постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. від 10.03.2020 про відкриття виконавчого провадження з виконання вищезазначеної ухвали суду. В подальшому, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.08.2020 по справі 904/1290/20 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 скасовано та у задоволенні заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову відмовлено. Повний текст зазначеної постанови було виготовлено 10.08.2020. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. від 10.08.2020 було знято арешт із зазначеної квартири. В цей же день, 10 серпня 2020 року, [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 09.07.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., за реєстровим номером 1550, від імені [PERSON] (надалі [PERSON] ), та [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 23.05.2018 першим секретарем з консульських питань Посольства України у Французькій Республіці у м. Парижі Собко М.М., за реєстраційним номером 572-952, від імені [PERSON] (надалі Обдаровувана), було укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. Відповідно до пункту 1 Договору дарування Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваній належну йому квартиру [ADDRESS] . Згідно пункту 6 Договору дарування Дарувальник та Обдаровувана є родичами першого ступеню споріднення, що підтверджується відповідним документом, в якому [PERSON] зазначений батьком Обдаровуваної. Зазначені обставини щодо першого ступеню споріднення також підтверджуються Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 07.11.2020, відповідно до якого [PERSON] є батьком [PERSON] . У квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 27.10.2004 значиться зареєстрованим [PERSON] , що підтверджується довідкою відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №7043 від 10.08.2020 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, яка надійшла на адресу суду 10.01.2021. Згідно відповідей КП «Дніпроводоканал», що надійшов на адресу суду 26.01.2021, ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги», який надійшов на адресу суду 17.12.2020, власником особового рахунку за адресою: [ADDRESS] , значиться [PERSON] . В подальшому, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 у справі №904/2344/20 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №120514-КЛВ від 12.05.2014 року по тілу кредиту в розмірі 181 013,41 долар США та 73232,78 грн судового збору. Рішення набрало законної сили. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О. від 24.02.2022 відкрито виконавче провадження №68780909 з примусового виконання наказу по справі 904/2344/20, виданого 10.02.2022 Господарським судом Дніпропетровської області, щодо [PERSON] та останній перебуває у Єдиному реєстрі боржників Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу обгрунтування позовних вимог послався на фіктивність договору дарування (стаття 234 ЦК України), зазначаючи при цьому, що оспорювані правочини вчинені [PERSON] без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення стягнення коштів на шкоду кредитора. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «…позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «…договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «…приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17, у постанові від 08 вересня 2021 року в справі №379/1542/19. Отже, враховуючи наявність не виконаних кредитних зобов`язань [PERSON] перед АТ «Банк Кредит Дніпро» і спричиненого цим судових спорів у справах №904/2344/20 та №904/1290/20, укладений правочин набув ознак фраудаторного та підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з цим, заявлена позовна вимога про припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру також підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] , який здійснив відчуження квартири на підставі договору дарування на користь своєї дочки після пред`явлення до нього позову Банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора, і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Так, у своїй постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 201/8847/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на наступне: «Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Верховним Судом у зазначеній постанові у справі № 201/8847/18 враховано, що на момент здійснення відчуження спірної квартири кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до неї як поручителя та іпотекодавця, про що свідчить позов банку до відповідача про стягнення заборгованості. Також Верховним Судом було враховано, що матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Крім того, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 по справі № 405/1820/17 суд звернув увагу, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку). В постанові також зазначено, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Слід зазначити, що в постановах Верховного Суду у справах: №405/1820/17 від 24.07.2019, №372/3541/16-ц від 13.05.2020, №910/8357/18 від 28.11.2019, №619/82/19 від 11.11.2020, сформульована позиція, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з того, що оспорюваний договір дарування, укладений між [PERSON] (батьком) та [PERSON] (дочкою), спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення кредитних коштів із [PERSON] , суд робить висновок про визнання цього договору недійсним. З урахуванням того, що на підставі вищезазначеного договору дарування приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності/довірчої власності: номер 37700350 за [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , то і позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень також підлягають задоволенню. Відповідно п.п.1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. З урахуванням того, що запис № 37700350 від 10.08.2020 містить відомості про наявність права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , яке було набуто за фраудаторним правочином з [PERSON] , то рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г., на підставі якого зроблено цей запис, підлягає скасуванню за рішенням суду. Щодо заявленої позивачем позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме: відновлення державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тлумачення цих норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про те, що відновлення становища, яке існувало до порушення відновлення державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , а саме вчинення реєстраційної дії шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке існувало до 10.08.2020, перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із припиненням права власності його дочки [PERSON] , яка на підставі фраудаторного правочину набула права власності на нерухоме майно свого батька - первісного власника [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За наведених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, оскільки позов задоволено повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved