Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

29 червня 2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] , в якому третьою особою без самостійних вимог зазначена управління-служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про припинення права користування житлом. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником квартири, в якій на даний час зареєстровані відповідачі. Понад два роки відповідачі в належній позивачу квартирі не проживають, ніяких прав на неї не заявляли. Факт реєстрації в належній позивачу квартирі відповідачів позбавляє його права вільного розпорядження своїм майном, крім того він змушений сплачувати комунальні послуги за осіб, які фактично не мешкають в квартирі, тому позивач просить в судовому порядку визнати припиненим право [PERSON] , [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] на користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . (а.с.1-3) Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків, а саме сплати судового збору. (а.с.11-12) 04 липня 2022 року на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позивачем було усунуто недоліки позовної заяви, надано квитанцію про сплату судового збору. (а.с.15-16) В порядку ч.6 ст.187 ЦПК України до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР було направлено запити для визначення зареєстрованого місця проживання відповідачів-фізичних осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак станом на 17 серпня 2022 року відповіді до суду не надійшли, у зв`язку з чим з метою всебічного та своєчасного розгляду справи, не допущення порушення прав позивача, ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2022 року було відкрито провадження у справі та відповідно до норм ст.ст.11, 19, 274 ЦПК України призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. (а.с.33-34) 23 серпня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він не заперечував проти задоволення позовних вимог. (а.с.49) Підготовче судове засідання 20 вересня 2022 року не відбулося. (а.с.54) Підготовче судове засідання 11 жовтня 2022 року не відбулося у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги. (а.с.59) 01 листопада 2022 року від третьої особи надійшов лист в якому зазначено, що ні позивач ні відповідачі до органу опіки та піклування з питанням надання до суду письмового висновку щодо доцільності/недоцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не зверталися. (а.с.64) В підготовче судове засідання 08 листопада 2022 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, від представника позивача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання за його відсутності та відсутності позивача. Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані 08 листопада 2022 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 листопада 2022 року. (а.с.а.с.67, 68) В судове засідання 28 листопада 2022 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку із цим, розгляд справи було відкладено на 20 грудня 2022 року - для повторного виклику сторін по справі. (а.с.74) Судове засідання 20 грудня 2022 року не відбулося. (а.с.79) 17 січня 2023 року за участю представника позивача було проведено розгляд справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заяві від нього про розгляд справи за його відсутності. (а.с.49) Інші відповідачі в судові засідання не з`явились, відзиви на позов до суду не надходили. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на їх адресу реєстрації судових повісток. (а.с.а.с.37, 55, 60, 70, 75, 82) Конверти направлені на адресу відповідачів повернулись до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання». (а.с.а.с.80, 81, 85) Клопотань про розгляд справи за їх відсутності відповідачі не надавали, про причини неявки не повідомили. Третя особа без самостійних вимог в судові засідання не з`явилась, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на її електронну адресу судових повісток. (а.с.а.с.37, 55, 60, 70, 75, 82) Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2020 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 липня 2020 року. (а.с.а.с.5-6, 7) За вищевказаною адресою зареєстровані п`ять осіб - [PERSON] - (відповідач), [PERSON] - (відповідач), [PERSON] - (відповідач), [PERSON] - (відповідач) та [PERSON] - (відповідач), що підтверджується довідкою № 3510 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11 травня 2022 року. (а.с.8) Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в належній позивачу квартирі понад 2 роки не мешкають, спільне господарство, як зазначає позивач з ними не веде, будь яких домовленостей у сторін з приводу наявності у відповідачів права користування квартирою не має, відповідачі виїхали з квартири та більше не поверталися. Щодо позовних вимог позивача до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] слід зазначити наступне. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права і обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ч.1 ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України). Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на даний час зареєстровані в належній позивачу квартирі, як було встановлено понад 2 роки відповідачі проживають окремо, спільне господарство із позивачем не ведуть. У суду відсутні докази, що відповідачі продовжують на даний час користуватись належною позивачу квартирою, позивач вказані обставини заперечує. При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мають правових підстав для збереження за ними права на користування спірним житловим приміщенням в силу приписів ст.405 ЦК України, ст.156 Житлового кодексу Української РСР. Немає доказів існування будь-яких інших правовідносин, в силу яких відповідачі мають право на користування вказаним житловим приміщенням. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до норми ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що фактично відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі позивача, не вчиняють дій, необхідних для зняття з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивача як власника, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідачів на користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про припинення малолітніх [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Згідно ч.1 ст.3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку неповнолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання, як вказано у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 (справа № 759/19579/17), від 09.09.2020 (справа №755/16152/16-ц). Позбавлення малолітніх дітей права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який в матеріалах цивільної справи відсутній. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду від 16.12.2020 (справа №206/4028/18, провадження № 61-1635 св 20). Позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дітей чинить перешкоди у користуванні належним позивачу на праві власності житловим приміщенням, а також не надано висновку органу опіки та піклування щодо доцільності/недоцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що позовні вимоги заявлені до малолітніх [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 595 грн. 44 коп., тобто по 198 грн. 48 коп. з кожного відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved