Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

19 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з лютого 2021 року позивач та відповідачка почали проживати фактично однією сім`єю без реєстрації шлюбу, почали вести спільне домашнє господарство, мали спільний фінансовий бюджет, здійснювали спільне винаймання житла та покупки, планували весілля (для чого було подано відповідні заяви від позивача та відповідачки до РАЦС). Позивач мав намір створити сім`ю. В березні 2021 року відповідачка дізналася, що завагітніла від Позивача, в цей же місяцьпозивач з відповідачкою подали заяву до органів РАЦС, про намір вступити в шлюб, позивачем була оплачена процедура реєстрації. Позивач та відповідачка уклали та підписали з відділом РАЦС договір про надання послуг із реєстрації шлюбу. 07.11.2021 року у позивача з відповідачкою, від спільного проживання народився хлопчик, якому дали ім`я [PERSON] . Відповідачка без відому позивача зареєструвала дитину самостійно (свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] видане 04.12.2021 року, актовий запис № 2527), та запис у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. При цьому, прізвище спільної з позивачем дитини, відповідачка зазначила своє, а по батькові за іменем позивача. В судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник позивача, в судовому засіданні, підтримав пояснення позивача, просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 28 вересня 2022 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 р. відкрито провадження у справі. 08 листопада 2022 р. представником позивача до суду подано заяву про виклик свідків, та 26 листопада 2022 р. уточнення зазначеної заяви. 28 листопада 2022 року представник позивача подав заяву про проведення підготовчого засідання без його участі, просив призначити справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 р. справу призначено до розгляду по суті. Відповідач та третя особа в засідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомляла, клопотання про відкладення розгляду справи, відзиву та інших заяв з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без представника Дарницького ВДРАЦС. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, допитавши свідків, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини та приходить до наступного. З лютого 2021 року позивач та відповідачка почали проживати фактично однією сім`єю, почали вести спільне домашнє господарство, мали спільний фінансовий бюджет, здійснювали спільне винаймання житла та покупки, планували весілля (для чого було подано відповідні заяви від позивача та відповідачки до РАЦС). Позивач мав намір створити сім`ю. В березні 2021 року відповідачка дізналася, що завагітніла від позивача, позивач з Відповідачкою подали заяву до органів РАЦС, про намір вступити в шлюб, позивачем була оплачена процедура реєстрації. Позивач та відповідачка уклали та підписали з відділом РАЦС договір про надання послуг із реєстрації шлюбу. Відповідно до наданих позивачем пояснень та досліджених судом письмових доказів, а саме: виписки про новонародженого від 10.11.2021 р. ТОВ «Пологовий будинок «ЛЕЛЕКА», підтверджується те, що відповідачка народжувала дитину в приватній клініці, і такі послуги є платними. Враховуючи пояснення позивача та досліджені судом кредитні договори від 18.03.2021 № N20.30.0002836944 та від 03.04.2021 № N20.30.0002957728 укладені між Позивачем і АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», сканфоточеків з мобільного додатку «Монобанк» про сплату частинами цих договорів підтверджується, що позивач сплатив ТОВ «Пологовий будинок «ЛЕЛЕКА» кошти за спостереження вагітності відповідачки у сумі 30412,00 грн та за надання медичної допомоги з ведення пологів Відповідачки у сумі 57733,00 грн. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно мали намір створити сім`ю та 09.06.2021 р. зареєструвати шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Таким чином хлопчик, народжений 07.11.2021, був би народжений у шлюбі і його батьком, відповідно до законодавства, вважався і визнавався державою позивач [PERSON] . Зазначений висновок зроблено судом на підставі досліджених судом належних і допустимими доказів, а саме: договору з КП КОР «ГОТОВО» про надання послуг з реєстрації шлюбу від 24.03.2021№ 576С, додатку 1 до Договору від 24.03.2021 № 576С та квитанції про сплату проведення державної реєстрації шлюбу. При цьому суд зауважує, що договір та додаток до договору з КП КОР «ГОТОВО» зі сторони замовників послуг підписано як позивачем так і відповідачкою, що свідчить про їх спільний та реальний намір створити сім`ю у період вагітності відповідачки. Відповідно до виписки новонародженого ТОВ «Пологовий будинок «ЛЕЛЕКА» від 07.11.2021 року [PERSON] народила хлопчика. У консультативному висновку спеціаліста-педіатра про медичний огляд новонародженого ТОВ «ОТО-МЕД (медичного закладу «Френдлік»), при огляді хлопчика у графі «пацієнт» вказано « [PERSON] ». У консультативного висновку лікаря-педіатра від 23.11.2021 року про медичний огляд новонародженого, ТзОВ «ЮАМЕД ХЕЛСКЕА ВЕНЧЕРЗ» (медичний центр «КіндерКлінік») у графі «ПІБ» вказано « [PERSON] ». Суд, дослідивши медичну довідку ТОВ «Мама Папа» (ЄДРПОУ 40652411, Медико-генетичний центр «Мама Папа»), про результат дослідження № 33568 від 24.11.2021 р. аналіз ДНК на батьківство яка підтверджує, що ймовірність батьківства [PERSON] дитини [PERSON] в 1 035 664 468 разів вища ніж у випадкового чоловіка загальної популяціїта виходячи з результатів дослідження, отриманих шляхом аналізу вищезазначених STR-локусів ДНК, ймовірність батьківства становить 99,999999%. Передбачуваний батько не виключається як біологічний батько тестованої дитини. Сторони, під час розгляду справи, не оскаржували результати зафіксовані у висновку про аналіз ДНК на батьківство та не піддавали його сумніву. Отже, вказаний доказ, суд приймає до уваги, так як він містить інформацію щодо предмета доказування. Зі змісту копії договору про надання послуг з реєстрації шлюбу № 576С від 24.03.2021 р., додатку до нього, та копії квитанції про сплату проведення державної реєстрації шлюбу судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно мали намір зареєструвати шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідачка без відому позивача 04.12.2021 зареєструвала дитину самостійно (свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] видане 04.12.2021 р., актовий запис № 2527), та запис у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. При цьому, прізвище спільної з позивачем дитини, відповідачка зазначила « [PERSON] », а по батькові - « [PERSON] », по імені позивача. Судом досліджено та оцінено роздруківки спільних фотографій [PERSON] та [PERSON] в період вагітності, їх фото з родичами і хлопчиком [PERSON] та скріншоти листування в мобільному інтернет-додатку (месенджері) «Viber», інших месенджерах між [PERSON] та [PERSON] з екрану мобільного телефону позивача. Скріншоти листування підтверджують, що сторони справи погоджували та здійснювали побутові покупки речейнеобхідних для створення належних умов дитині. До та після народження дитини, вони, як сім`я, спільно проводили час, що підтверджується спільними фотографіями з місць дозвілля та відпочинку. Спільні фотота відеозаписи позивача та відповідачки, які досліджено судом, також підтверджують, що [PERSON] був присутнім у пологовому будинку, він, родичі та друзі були присутніми на виписці із пологового будинку, та з їх змісту достовірно встановлено, що сторони мали спільний побут, спільно дбали про новонародженого, проявляли батьківську любов та турботу, а тому між ними склалися відносини, які притаманні сімейним. З їх змісту встановлено, що позивач та відповідачка фактично проживали однією сім`єю, мали права та виконували обов`язки, що притаманні сім`ї, вели спільне домашнє господарство, мали спільний фінансовий бюджет, здійснювали спільне винаймання житла, планували весілля, обговорювали та погоджували повсякденні покупки, спільно дбали про народжену дитину. Судом встановлено, що для забезпечення належного матеріального забезпечення новонародженого та забезпечення його всім необхідним,позивач здійснював грошові перекази на картковий рахунок позивачки: 28.06.2021 у розмірі 1000 грн, 30.06.2021 у розмірі 3000 грн, 24.07.2021 у розмірі 5000 грн, 11.08.2021 у розмірі 4000 грн, 30.08.2021 у розмірі 5000 грн. Інші платіжні документами в період часу з 02.10.2021 року по 19.11.2021 року суд не приймає до уваги, оскільки з їх змісту неможливо встановити суть витрат та призначення. Допитаний свідок [PERSON] надав суду свідчення про те, що з позивачем є давніми друзями, і йому відомо, що у кінці 2020 року позивач та відповідачка познайомились. У 2021 році йому стало відомо, що позивачка завагітніла, вони спільно зустрічалися декілька разів, свідок та позивач були присутніми на виписці з пологового будинку, разом поїхали на орендовану спільно позивачем та відповідачкою квартиру, відсвяткували родини. Свідок зауважив, що під час святкування відповідачкою було сказано: «піднімемо келихи за [PERSON] , за дитину позивача». Свідок [PERSON] дала суду свідчення про те, що вона є матір`ю позивача. Вона повідомила суду, що спільно забирали дитину з пологового будинку, позивач, відповідачка приїжджали в гості до сім`ї свідка, свідок купала дитину на спільно орендованій сторонами квартирі. Також зазначила, що вони часто спілкувалися по Вайберу , месенджеру. З 18.12.2021 року відповідачка перестала відповідати на дзвінки свідка [PERSON] . Свідку відомо, що позивач в цей час захворів, і відповідачка переїхала до своєї матері, що проживала неподалік, щоб убезпечити дитину від захворювання на коронавірус. Повідомила, що відповідачка не працювала, а сім`ю забезпечував усім необхідним позивач. Також зауважила, що сторони все купували разом: одяг, посуд. Для створення належних побутових умов новонародженого, батьками позивача було придбано необхідні речі, предмети. Свідок [PERSON] дала свідчення про те, що [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися в кінці грудня 2020 року. В лютому 2021 року спільно зі свідком вони ходили в кінотеатр, свідок знала пропідготовку позивачем пропозиціївідповідачці одружитися. Позивач та відповідачка повідомили свідку, що вони живуть разом. Свідок зазначила, що у червні вона мала їхати до сторін спору на весілля. Спільно їздили у м. Васильків в гості до друзів, сторонами зроблено спільну фотосесію вагітності. Їй відомо, що позивач та відповідачказдійснювали пошук нової квартири, ближче до місця проживання матері відповідачки. В день народження хлопчика свідку зателефонували сторони та повідомили про його народження, через декілька днів свідок приїхала на виписку новонародженого з пологового будинку, приїздила також бабуся зі сторони позивача (його мати). Всі спільно поїхали додому до сторін, було святкове застілля, все було як у повноцінній сім`ї. Під час святкування прозвучали слова: «вип`ємо за [PERSON] ». Відповідачка свідка [PERSON] називала «кума». Свідок повідомила, що пам`ятає, як сильно позивач чекав народження сина, як він його любив та любить зараз. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається, зокрема, за рішенням суду. Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 Сімейного кодексу України, батьківство дитини може бути визнане за рішенням суду в порядку позовного провадження в цивільному судочинстві. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності та які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 201/3963/16-ц). Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Доказами до позову про визнання батьківства можуть бути: - докази, що свідчать про спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (довідка про склад сім`ї, витяги з погосподарських та домових книг, особисті листи, сімейні фотокартки, рішення судів в інших справах тощо); - покази свідків, яким відомо про відносини сторін та про їх батьківство щодо дитини; - висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи (що є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку). Спільне проживаннята ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20). Верховний Суд роз`яснив, що для встановлення батьківства правове значення мають також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 591/6441/14-ц). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 12 грудня 2019 року в справі №562/1155/18 (провадження № 61-11709св19). Верховний Суд роз`яснив, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 591/6441/14-ц). Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах. У постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 Верховний Суд вказав, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічний висновок зроблений у постанові від 23.09.2021 у справі №910/17662/19. У постанові від 31.08.2021 у справі № 570/5535/17 Верховний суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частин 2, 3 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи (ст. 69 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved