Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 5 років та визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2005 року по 2020 рік вона та [PERSON] проживали разом, як чоловік і жінка однією сім`єю та вели спільне господарство. Під час спільного проживання [PERSON] разом з колишньою дружиною, братом та донькою 02.11.2006 року приватизували та 04.11.2006 року продали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кошти від продажу квартири були розподілені між співвласниками. Частину коштів від продажу даної квартири та частину коштів, їх власних заощаджень, вона та [PERSON] , вклали в договір інвестування пайовий внесок в новобудову на стадії будівництва. Так, 2011 році ними були отримані документи на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] . [PERSON] [INFO] помер, позивач за власний кошт здійснила його поховання. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було повідомлено про наявність заведеної спадкової справи до майна померлого [PERSON] , на підставі заяви його доньки [PERSON] . На підставі викладеного позивач просить визнати факт проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, понад п`ять років, визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в підготовче засідання. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Також, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року витребувано від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских Світлани Борисівни копію спадкової справи, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Не погоджуючись з позовними вимогами 22.03.2021 року (вх. № 8019) [PERSON] подала відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що позов не визнає в повному обсязі та просить залишити його без задоволення з підстав його недоведеності та безпідставності. Відповідач не заперечувала факту знайомства її батька із [PERSON] , проте зазначила що їх відносини не були такими, що притаманні подружжю, спірна квартира є приватною власністю [PERSON] та була придбана за його особисті кошти, докази протилежного позивач не надала (а.с.74-81). На виконання ухвали суду від 14.12.2020 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Русских Світланою Борисівною 16.03.2021 р. (вх.7351) надіслано копію спадкової справи, що відкрилась до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 123-136). Представником позивача адвокатом Садаклієвим Іваном Іллічем 19.04.2021 року (вх. № 11393) подано відповідь на відзив, згідно якої представником заперечується позиція відповідача. Зазначив, що станом на 2006 рік жодна людина із стабільним прибутком не мала можливості самотужки придбати квартиру, спірна квартира була придбана завдяки спільній праці позивача та [PERSON] (а.с.138-141). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2021 року підготовче засідання у справі закрито, призначено розгляд справи в судове засідання по суті, визначено порядок допиту свідків (а.с.167). Представник відповідача адвокат Матвієнко Н.В. 25.10.2021 року (вх. № 30668) подала клопотання про поновлення строку на подання зави та виключення документу з числа доказів у справі. Згідно якої представник відповідача просить виключити з числа доказів Акт про проживання, згідно якого зазначено, що [PERSON] , мешкає за адресою: [ADDRESS] з 28.01.2011 року. Заява мотивована тим, що позивач в ході розгляду справи надала пояснення щодо того, що вона працювала з 2007 року по 2014 рік у психіатричній лікарні м. Чернігова, а тому, обставини щодо її проживання, які викладені в Акті є недостовірними. На підставі викладеного представник відповідача просить виключити з числа доказів Акт про проживання від 02.12.2020 року (а.с.191-193). Також, 10.11.2022 року (вх. № 8000) представник відповідача подала заяву про залишення позову без розгляду яка обґрунтована тим, що сторона позивача чотири рази поспіль не з`являлась в судові засідання (а.с.213-214). В подальшому, 09.01.2023 року (вх. № 526) надійшли письмові судові дебати за підписом представника відповідача адвоката Матвієнко Н.В. (а.с.216-218). В останнє судове засідання сторони не з`явились, разом з цим звернулись із заявами щодо можливості розгляду справи за їх відсутності. Так, 25.01.2023 року (вх. № 522) надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача за підписом адвоката Садаклієва І.І., згідно якої представник позивача просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Разом із заявою подана письмова промова у судових дебатах (а.с.221-223). Також, із заявою щодо розгляду справи у відсутність сторони відповідача 25.01.2023 року (вх. № 2123) звернулась представник відповідача адвокат Матвієнко Н.В., згідно якої адвокат зазначила, що відповідач позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, та зазначила, що підтримує заяву про виключення доказу (а.с.224). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України - учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З урахуванням поданих представниками сторін клопотань про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у відсутність учасників справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові промови в судових дебатах, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років та визнання права власності на частину квартири, позивач зазначила, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , під час перебування у шлюбних відносинах, вони, як фактичне подружжя, придбали за власні спільні кошти на стадії будівництва квартиру в новобудові, кошти за яку внесли одразу. Частина коштів на придбання власного житла були внесені за рахунок попереднього продажу квартири та поділу коштів від її продажу між співвласниками. Новобудова була здана в експлуатацію і подружжя отримало документи на житло на початку 2011 року, після чого вона та [PERSON] , зробили в ній ремонт, та після закінчення ремонту та купівлі меблів сім`я, що складалось в 3-х осіб переїхали до квартири. Позивач зазначає, що [INFO] [PERSON] , помер, із заявою про прийняття спадщини після смерті померлого звернулась його донька - відповідач у справі. У зв`язку з цим, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу та визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] , помер [INFO] , у віці 55 років, про що складено актовий запис про смерть № 1201. Свідоцтво про смерть видано Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 06.10.2020 року (а.с.9). Згідно договору купівлі-продажу від 24.11.2006 року посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Хлюстов О.О., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , продали, а [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] , продаж здійснено за 20237 грн. (а.с.11). Щодо придбання нерухомості судом досліджується договір №70/30 про інвестування будівництва шляхом купівлі-продажу цільових облігацій від 27.11.2006 року, згідно якого ТОВ «Альянс-Висотбуд» в особі директора Горшкова А.О., та [PERSON] уклали договір інвестування, предметом якого визначено, що Інвестор зобов`язується інвестувати будівництво кв. [ADDRESS] . Згідно п.4 цього договору, розмір інвестиції становить 127\~860, 00 гривень (а.с.12). Відповідно до Акту прийому-передачі цільових облігацій від 14.10.2010 року укладеного між директором ТОВ «Альянс-Висотбуд» [PERSON] , та [PERSON] , останній передав 3\~857 шт. цільових облігацій для погашення зазначеної кількості облігацій здійснюється 1 кімнатною квартирою [ADDRESS] (а.с.13). Актом про доплату за кінцеву (фактичну) площу квартири від 15.10.2010 року [PERSON] , здійснив доплату у розмірі: 9712,98 гривень (а.с.14). Судом досліджується Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 10.01.2011 року видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, яким посвідченого, що об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому дійсно належить гр. [PERSON] , на праві приватної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 40, 2 кв.м., житловою площею 15, 2 кв.м., відображених в технічному паспорті від 02.11.2010 року. Свідоцтво видане на підставі договору № 70/30 про інвестування будівництва шляхом купівлі-продажу цільових облігацій від 27.11.2006 року, акту прийому передачі квартири [ADDRESS] від 14.10.2010 року (а.с.16). Відповідно до Витягу про реєстрацію прав від 18.01.2011 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , форма власності: приватна, частка 1/1 (а.с.15). Судом досліджується Акт від 02.12.2020 року, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що проживають в будинку [ADDRESS] склали та підписали акт про проживання [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] з 28.01.2011 року по день складання. Підписи в Акті засвідчено та підтверджено паспортистом ОСББ «Бездоганне» (а.с.17). З даного приводу суд зазначає, що зазначений доказ, представник відповідача адвокат Матвієнко Н.В., просила виключити з числа доказів, оскільки останній викликає сумніви в його дійсності, що пов`язано з тим, що позивач в зазначений час працювала в м. Чернігові, а відтак не могла фізично проживати в м. Одесі у спірній квартирі. З огляду на зазначене, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 11 ст. 83 ЦПК України, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, нормами процесуального закону визначено, що сторона у справі може звернутись до суду із заявою про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності. Разом із тим, виключно особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. З урахуванням зазначеного, клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає, оскільки суд під час розгляду справи в силу положення ст. 229 ЦПК України, безпосередньо досліджує докази та, зокрема, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, а відтак подані докази на підтвердження позовних вимог, будуть оцінені судом в порядку передбаченому діючим цивільно-процесуальним кодексом України. Судом досліджується копія спадкової справи заведеної до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Так, згідно копії спадкової справи із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., звернулась донька померлого [PERSON] , яка в заяві зазначила, що приймає спадщину померлого, де б вона не знаходилась та з чого б вона не складалась. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені: [PERSON] , та [PERSON] (а.с.123-136). Суд зазначає, що сторонами у справі факт розірвання шлюбу між [PERSON] , та [PERSON] , не заперечувався, а відтак, дані обставини не потребують дослідження. Так, у відзиві відповідач зазначає, що особисто знайома з позивачем, знає її як особу, що періодично приїжджала до батька у м. Одесу з м. Чернігова, в якому остання проживає та зареєстрована. Відповідач також зазначила, що не оспорює факту того, що після розлучення батьків, її батько та позивач [PERSON] , періодично сумісно проживали та сумісно влаштовували святкування деяких свят та днів народження у квартирі батька. При цьому відповідач зазначає, що відносини, що були між позивачем та [PERSON] , не були такими, що притаманні подружжю. Також, відповідач зазначила, що смерть батька була неочікуваною, за життя він був матеріально не залежним та мав постійний і стабільний прибуток. Також у відзиві відповідач зазначила, що позивач маючи доступ до квартири забрала ключі від квартири, відмовилась надавати документи щодо права власності та свідоцтва про смерть батька, не сплачує комунальні послуги, заборгованість, що утворилась внаслідок не сплати комунальних послуг сплатила відповідач, тобто [PERSON] . Крім іншого, відповідач зазначила, що позовна заява не містить доказів щодо наявності власних заощаджень позивача, які остання використала для придбання спірного житла, а також, остання не була стороною договору інвестування, крім іншого, позивачем не надано доказів щодо ведення спільного бюджету. Відповідач зазначила, що надані позивачем докази жодним чином не підтверджують факту спільного проживання та не можуть слугувати безперечним доказом позовних вимог (а.с.74-81). На підтвердження обставин викладених у відзиві судом досліджуються наступні документи. Щодо працевлаштування [PERSON] , судом досліджується копія трудової книжки згідно якої останній з 2019 був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів до південного представництва ТОВ «КАТЕРИНОСЛАВСЬКІ МЕБЛЕВІ МАЙСТЕРНІ». Трудовий договір припинено 15.10.2020 року у зв`язку зі смертю (а.с.90-95). Відповідно до довідки ТОВ «КАТЕРИНОСЛАВСЬКІ МЕБЛЕВІ МАЙСТЕРНІ» дохід [PERSON] , в період з 01.01.2020 року по жовтень 2020 року загалом склав 37\~031, 91 гривня (а.с.96). Судом досліджується відповідь на відзив подана до суду 19.04.2021 року (вх. № 11393) адвокатом позивача Садаклієвим І.І., згідно якої представник позивача зазначив, що особисті твердження відповідача, з приводу того, що остання знайома з позивачем з дня розлучення батьків, підтверджують обставини позовних вимог. Щодо позиції відповідача з приводу того, що її батько [PERSON] , постійно до дня смерті працював та мав стабільні джерела прибутку, представник зазначив, що позивач не заперечує та не спростовує факту працевлаштування [PERSON] , однак, представник позивача зазначив, що сторона відповідача оминула факт підвищення цін на житло в 2006 році, що свідчить про те, що жодна людина самотужки не мала можливості придбати житло. Представник зазначив, що завдяки сумісній праці, та відмовляючи собі у всьому [PERSON] , та [PERSON] , змогли придбати квартиру. Також зазначив, що позивач [PERSON] , здавала в оренду належну їй на праві власності квартиру, а кошти отримані з найму відкладались для спільної мети. Щодо позиції нарахування та існування боргу представник позивача зазначив наступне. Між [PERSON] , та [PERSON] , під час спільного проживання було заведено, що комунальні послуги має сплачувати саме [PERSON] , представник зазначив, що даний факт підтверджується роздруківкою з банківського рахунку [PERSON] . Щодо заборгованості, що виникла після смерті [PERSON] , зазначив, що колишня дружина померлого переписала рахунки на свою дочку, тобто відповідача у справі, а відтак позивач не може сплачувати платежі, та за першою вимогою відповідача, позивач готова компенсувати витрати. Щодо спірної квартири та оформлення права власності за [PERSON] , представник позивача зазначив, що позивач не заперечує факт того, що квартира на праві власності належить померлому, та дійсно первинний договір було укладено саме з [PERSON] , однак, одразу після укладення договору з компанією забудовником почались непорозуміння, строки здачі будівництва затягувались, саме тому питання про переукладання Договору не порушувалось, так як, сторони побоювались, що взагалі не зможуть отримати житло. Щодо посилання відповідача на відсутність обставин підтверджуючих факт спільного бюджету, внеску позивачем коштів до спільних заощаджень, тощо представник позивача зазначив, позивач наполягає на своїх твердженнях, а саме на тому, що в неї та [PERSON] , був спільний бюджет. Щодо відсутності доказів на підтвердження спільного проживання, зазначив, що сукупність доказів наданих до позову, зокрема, допит свідків, які є родичами померлого та родичами відповідача, квитанції про сплату комунальних послуг за період життя [PERSON] , від імені позивача, наявність ключів у позивача від квартири, документів на квартиру, а також часткова оплата послуг на поховання, й доводить факт спільного проживання та ведення спільного господарства. Також, представник зазначив, що відповідач не погоджується та заперечує факт постійного проживання позивача та [PERSON] , з 2005 року, при цьому не надає доказів протилежного, що свідчить про те, що докази в даній справі мають досліджуватись в сукупності. З урахуванням викладеного представник позивача просить позов задовольнити в повному обсязі. (а.с.138-141). Судом досліджуються виписка АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку [PERSON] та квитанції. Згідно виписки по картці в період з 01.03.2019 по 01.09.2020 р,. вбачається поповнення мобільного рахунку (а.с.142). Згідно виписки за період з 13.03.2020 по 21.08.2020 року вбачається, купівля продуктів, лікарських препаратів та відвідування ресторану (а.с.143). Надані позивачем квитанції (а.с.144 145) дійсно підтверджують оплату комунальних послуг позивачем за період з січня по липень 2020 року. Допитані в судовому засідання свідки суду пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] , який помер в 2020 році, приходиться їй племінником. Свідок зазначила, що позивача у справі знає, як дружину померлого, з яким остання проживала та перебувала з ним в добрих стосунках. Спочатку подружжя проживало в квартирі сестри (матері померлого). Після продажу квартири на [PERSON] і [PERSON] сестра відала частину коштів від її продажу колишній невістці а іншу частину своєму сину. [PERSON] . Свідок зазначила, що в 2006 році позивач та її дочка переїхали на проживання до квартири матері померлого [PERSON] . З 2007 по 2012 рік постійно перебувають у спілкуванні, ходили на дні народження. Відвідувала їх квартиру в новобудові. Дійсно, протягом якогось часу [PERSON] , мешкала в м. Чернігів. Крім іншого, свідок зазначила, що померлий не спілкувався зі своєю дочкою, сплачував аліменти на утримання дочки. [PERSON] та [PERSON] викреслили [PERSON] зі свого життя. Участь у похованні [PERSON] приймали [PERSON] , як дочка померлого та [PERSON] . (а.с.186-187). Свідок [PERSON] суду пояснив, що є братом покійного [PERSON] , з позивачем знайомий з 2006 року, остання проживала з [PERSON] як чоловік та дружина. В їх квартирі в новобудові був не раз. Свідок зазначив, що попередню квартиру було продано за 80\~000 доларів США, дані кошти були розподілені між братом та колишньою невісткою. Квартира в новобудові була придбана більше ніж за 40 тисяч доларів. Під час ремонту в новобудові брат та дружина [PERSON] проживали в квартирі матері [PERSON] (а.с.187-188). Свідок [PERSON] суду пояснила. що є дочкою позивача та померлий [PERSON] , приходиться їй вітчимом, який забрав їх з матір`ю з м. Чернігів в 2006 році до м. Одеси, де вона пішла до школи у 6-й клас. Спочатку жила в квартирі матері вітчима. Мати в цей час працювала в м. Чернігів та постійно їздила до Одеси. В період з 2008 року по 2009 рік вітчим та мати проживали в м. Чернігів, потім в 2009 році вони переїхали на проживання до Одеси. Свідок зазначили, що вони разом купували продукти, сплачували комунальні послуги, мати та [PERSON] спільно займались її вихованням. В 2011 році батьки переїхали на проживання в новобудову. Разом приїжджали до неї в гості в м. Чернігів. Кошти на квартиру мати та вітчим заробляли разом, їм допомагали батьки матері, тобто позивача у справі (а.с.188). Свідок [PERSON] суду пояснила, що особисто знає позивача, оскільки проживає в квартирі [ADDRESS] , є сусідкою позивача. Знайома з позивачем 10 років. З 2011 [PERSON] позивач та [PERSON] проживали разом в квартирі, сусіди знають їх, як чоловіка та дружину. Ремонт в квартирі робили декілька років (а.с.189). Отже, допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили, що позивач [PERSON] , та [PERSON] , з 2006 року проживали разом, як чоловік та дружина, та що між ними були відносини притаманні подружжю. Судом досліджуються письмові пояснення в судових дебатах адвоката позивача [PERSON] , згідно яких останній зазначив, що позивач наполягає на своїх твердженнях, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник зазначив, що твердження відповідача щодо не проживання позивача та померлого однією сім`єю полягають в тому, що дочка та батько не проживали разом, відповідач багато часу проводить у відрядженні, окрім телефонних дзвінків не спілкувалась з батьком, зустрічалась з батьком на сумісних святах, особисто відповідач не навела доказів щодо того, що залишалась в гостях у батька або відпочивала з ним. На підставі викладеного зазначив, що надані докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності доводять твердження позивача, а відтак позов підлягає задоволенню (а.с.222-223). Судом також досліджується письмовий виступ в судових дебатах представника відповідача адвоката Матвієнко Н.В., згідно якого представник зазначила, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не доведені, позивачем не надано доказів ведення спільного бюджету, господарства та витрат. Крім іншого, зазначила, що особисті пояснення позивача з приводу поїздок на роботу та приїздів до Одеси до виходу на пенсію до 2014 року суперечать доводам позивача та підтверджують, що остання мешкали в м. Чернігів. Також зазначила, що відповідач, як дочка померлого зберегла з батьком добрі стосунки, постійно з ним спілкувалась про що свідчать докази надані до суду, а тому є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Представник просила в позові відмовити. Дослідивши в сукупності письмові докази, показання свідків, пояснення сторін та письмові промови в судових дебатах, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Також Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, з огляду на зазначене, судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] на частину якої претендує позивач у справі, була згідно Договору інвестування № 70/30, придбана 27.11.2006 року. Свідоцтво про право власності на квартиру отримано [PERSON] , [INFO] , право власності зареєстровано 18.01.2011 року. З даного приводу суд зазначає, що позивачем (окрім свідчень свідків) на надано доказів щодо ведення спільного бюджету, наявності взаємних прав та обов`язків, як таких, що безпосередньо притаманні подружжю. Крім іншого, судом зі свідчень свідків встановлено лише, те, що позивач та [PERSON] , працювали, при цьому свідки та позивач не зазначили, а позивач не довела обсягу та джерела доходу на придбання спірного об`єкту нерухомості. Матеріали справи не містять та стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами пересилання коштів, або їх внесення до спільного бюджету сім`ї, а також їх витрачання на придбавання спірного об`єкту нерухомості, або в інтересах сім`ї. Разом з цим, судом достеменно встановлено, що 24.11.2006 року було здійснено продаж квартири, та згідно пояснень свідка [PERSON] , продаж квартири було здійснено за 80\~000 доларів США, кошти за продаж якої були розподілені між [PERSON] , та [PERSON] . З даного слідує, що після продажу квартири [PERSON] , 27.11.2006 року уклав договір інвестування квартири з ТОВ «Альянс-Висотбуд», при цьому в матеріалах справи не має доказів щодо надання коштів, їх часини тощо з боку позивача [PERSON] . Посилання позивача на здачу в оренду належної їй квартири в м. Чернігів, та внесення даних коштів до спільного бюджету не підтвердженні доказами. Позивачем не надано договору оренди квартири, що здавалась в найм та не надано доказів на підтвердження отримання коштів від найму та їх цільового спрямування. Також, судом не приймаються до уваги свідчення та пояснення позивача щодо надання допомоги та матеріальної підтримки з боку її батьків, які надавали кошти, оскільки такі доводи також не підтвердженні. Крім іншого, суд критично оцінює твердження свідка щодо того, що відповідач [PERSON] , та батько [PERSON] , не підтримували стосунків та не спілкувались, оскільки в матеріалах справи наявні докази на підтвердження протилежного, разом з цим, судом не досліджуються докази щодо спілкування батька та доньки, та їх особистих відносин, оскільки, предметом розгляду справи є особисті відносини померлого та позивача, джерела доходу, спільний бюджет та ведення домашнього господарства. Згідно положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім іншого, судом критично оцінюються твердження позивача щодо її участі в купівлі-квартири та наявності спільного бюджету, оскільки матеріали справи взагалі не містять доказів щодо працевлаштування позивача, та отримання останньою доходу. Надані квитанції на підтвердження оплати комунальних послуг (а.с.144-155) сплачені з картки позивача з лютого по липень 2020 р. і підтверджують факт спільного проживання лише за цей період. Також, судом при розгляді справи приймаються до уваги висновки викладені в постанові Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц згідно якої зазначено, що навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання іншим із подружжя коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім іншого, в матеріалах справи відсутні докази, щодо здійснення позивачем поховання чоловіка, витрат понесених з похованням тощо. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не\~перебувають у\~зареєстрованому шлюбі\~між собою,\~є об`єктом\~їхньої спільної\~сумісної власності,\~якщо:\~1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Отже, виходячи з вищевикладеного, позивач мала довести суду не лише факт спільного проживання, а й факт спільної праці або індивідуальної праці, трудових зусиль, що стали підставою для придбання спільного майна. Як вже зазначалось раніше, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження спільної праці або індивідуальної праці позивача, її особистого внеску в купівлю майна, відсутні будь-які докази на підтвердження отримання власного доходу та його спрямування до спільного бюджету. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В матеріалах справи не міститься доказів, на підтвердження джерела доходу позивача, на час придбання спірного об`єкту нерухомості, не міститься й доказів того, що позивач зазначені кошти витратила на придбання нерухомості, або спрямувала їх до спільного бюджету. Верховний Суд України, ухвалюючи Постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі №755/180/12/16-ц (провадження № 61-40658св18), для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19). З даного приводу суд також вважає за необхідне зазначити, що стороною позивача не надано доказів щодо не перебування позивача в іншому зареєстрованому шлюбі. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed