Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , яким просила надати малолітньому громадянину України - [PERSON] , [INFO] , дозвіл на постійне проживання в Чеській Республіці. Позовні вимоги мотивувала тим, що 22.11.2011 між сторонами зареєстровано шлюб. Перебуваючи у шлюбі, [INFO] у них народився син - [PERSON] . На сьогоднішній день, позивачка отримала дозвіл на роботу в Чеській Республіці. Відповідачем неодноразово були надані дозволи на виїзд за кордон дитині - [PERSON] у супроводі лише матері - [PERSON] .. Заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області у справі № 350/87/21 від 28.05.2021 року, яке на дату подання позовної заяви набрало законної сили, надано дозвіл малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , на тимчасові виїзди за кордон на протязі з часу набрання судовим рішенням законної сили і до 22.04.2027 року до країн Євросоюзу (Бельгія, Німеччина, Італія, Люксембург, Нідерланди, Франція, Данія, Ірландія, Греція, Португалія, Іспанія, Австрія, Фінляндія, Швеція, Латвія, Литва, Естонія, Мальта, Польща, Словаччина, Словенія, Чеська Республіка, Угорщина, Кіпр, Болгарія, Румунія, Хорватія, а також у Республіку Туреччина, Арабську Республіку Єгипет, у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] . Дозволено [PERSON] оформляти проїзні документи на ім`я малолітнього [PERSON] для тимчасового виїзду та супроводу малолітнього за межі України до вищезазначених держав, без згоди батька [PERSON] . На сьогоднішній день немає змоги фізично отримати будь-якого документу від відповідача. Так, останній перебуває за кордоном, не має змоги дістатися до консульської установи. Позивач бажає поїхати з дитиною до Чеської Республіки, де остання отримала дозвіл на працевлаштування. Відповідно необхідним для дитини є здобуття знань, тобто необхідно дитину влаштувати до школи. Перебування на території Чеської Республіки понад 90 днів (довгострокова віза чи дозвіл на довгострокове перебування) не підпадають під дію безвізового режиму з Україною. Свої заяви на довгострокову візу чи дозвіл на довгострокове перебування вони повинні подавати особисто у відповідному дипломатичному представництві ЧР в Україні. Тобто для отримання довгострокової візи, яка надасть право малолітній дитині - [PERSON] влаштуватися до навчального закладу в Чеській Республіці необхідно отримати дозвіл на виїзд на постійне місце проживання малолітнього [PERSON] до Чеської Республіки. Тобто, із зазначеного вище переліку документів стає зрозумілим, що для виїзду малолітньої дитини на постійне місце проживання до Чеської Республіки без нотаріальної згоди батька необхідно надати рішення суду про надання дозволу на постійне місце проживання. Відповідач особисто також неодноразово попередньо виїжджав до Чеської Республіки та працевлаштовувався там. Згідно чинного законодавства Чеської Республіки, у такому випадку батько вправі також виїхати до Чеської Республіки для возз`єднання сім`ї. Проте на сьогодні, не отримавши дозвіл на те, щоб виїхати за кордон на постійне місце проживання та без належних чином оформлених дозвільних документів (довгострокова віза), немає можливості влаштувати [PERSON] до школи. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що немає обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для постійного проживання, вважає, що буде доцільним надання дозволу на виїзд неповнолітній дитині за кордон без згоди батька на постійне місце проживання. Якщо у відповідача виникне можливість у поданні відповідної заяви про визнання вимог з аргументуванням неможливості надати належним чином засвідченої згоди, то таке також вказуватиме на можливість надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання у Чеську Республіку. Отримання дозволу на постійне місце проживання, не обмежує малолітнього [PERSON] повертатися на територію України до родичів та близьких. Таким чином, інтереси малолітньої дитини порушуватися не будуть. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушує прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина. Позивачка не заперечує та ніколи не буде заперечувати відповідачу бачитися з дитиною, надати їй батьківське виховання, розвивати дитину, вчити її. Підставою для звернення до суду не є той факт, що позивач з відповідачем перебувають в конфліктній ситуації, а те, що позивач формально не може отримати від відповідача згоди на виїзд малолітнього [PERSON] за межі України. У судове засідання позивачка не прибула, від її представника надійшло клопотання, в якому вона просила розгляд справи проводити без їхньої участі, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання також не прибув. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності відповідача, при наявних у даній справі матеріалах, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін, та ухвалити заочне рішення у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України. Представник третьої особи без самостійних вимог - Дубівської сільської ради у судове засідання не прибув, однак її представниця подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, які надані позивачкою на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області у справі № 350/87/21 від 28.05.2021 року, яке на дату подання позовної заяви набрало законної сили, надано дозвіл малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , на тимчасові виїзди за кордон на протязі з часу набрання судовим рішенням законної сили і до 22.04.2027 року до країн Євросоюзу (Бельгія, Німеччина, Італія, Люксембург, Нідерланди, Франція, Данія, Ірландія, Греція, Португалія, Іспанія, Австрія, Фінляндія, Швеція, Латвія, Литва, Естонія, Мальта, Польща, Словаччина, Словенія, Чеська Республіка, Угорщина, Кіпр, Болгарія, Румунія, Хорватія, а також у Республіку Туреччина, Арабську Республіку Єгипет, у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] . Дозволено [PERSON] оформляти проїзні документи на ім`я малолітнього [PERSON] для тимчасового виїзду та супроводу малолітнього за межі України до вищезазначених держав, без згоди батька [PERSON] . Виходячи з положень СК України, ЦК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-XII і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, пріоритетним є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Проте, ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в даній категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Нормою, яка регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, зокрема, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як стверджує позивачка, причиною подачі даного позову є те, що вона формально не може отримати від батька дитини дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України. За змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період і у визначену країну, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] не визначила точних дат початку та закінчення періоду виїзду дочки за кордон без згоди батька, натомість, просить надати дозвіл на постійне проживання дитині в Чеській Республіці. У свою чергу, судовим рішенням має бути визначено конкретний термін перебування дитини за кордоном, що свідчить про прогнозованість настання строку його завершення. Більше того, Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, у тому числі з урахуванням права дітей на спілкування із батьком. При цьому, відповідно до зазначеної вище правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця їх перебування за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом, а також без визначення країни виїзду, до досягнення дитиною повноліття може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, на час розгляду судом справи неповнолітній [PERSON] 22.04.2011 [INFO] , фактично перебуває за кордоном, а саме в Чеській Республіці, де проживає разом із матір`ю. Дозвіл на виїзд надано судовим рішенням до 22.04.2027. Оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України. З огляду на зазначене, питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька у цій справі є недоцільним, оскільки встановленим є факт перебування на час розгляду справи судом дитини у Чеській Республіці разом з матір`ю. Таким чином, оскільки дитина не перетинала кордон України у зворотньому напрямку, тому вирішення питання щодо надання їй дозволу на виїзд за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі її повернення до України. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по цивільній справі №523/5462/19. Крім того, встановлені обставини свідчать, що фактично між сторонами відсутній спір з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон, із визначенням конкретного періоду, без згоди батька, у разі виникнення у майбутньому потреби у наданні такого дозволу, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини 1, пункту 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то судові витрати залишаються за позивачкою.

Outcome: dismissed