Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 01 вересня 2006 року, з підстав відсутності порозуміння. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01 вересня 2006 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 373. Подружжя має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони припинили спільне проживання, оскільки мають різні погляди на сімейне життя. Позивач вважає, що спільне життя та збереження шлюбу неможливі, а тому просить розірвати шлюб. В судове засідання сторони не з`явились. В направленій до суду позовній заяві позивач просила розглядати справу у її відсутності та задоволити позов. Відповідач у судове засідання також не з`явився, однак надав суду заяву, в якій розгляд справи просить проводити без його участі, проти задоволення позову не заперечує. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 01 вересня 2006 року уклали шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління\~ юстиції Черкаської області, актовий запис № 373. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] Мальованний [PERSON] та [PERSON] \~ є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. За змістом ч.3 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони разом не проживають, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, спільних інтересів не мають, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому його належить розірвати. Як визначено ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи на позицію позивача, суд вважає за можливе залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на визнання відповідачем позову, суд уважає за можливе повернути [PERSON] з державного бюджету України 50 % судового збору. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 496 грн. 20 коп. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду у від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Оскільки до матеріалів справи не додано оформлених у встановленому законом порядку доказів на підтвердження оплати послуг за надання правничої допомоги, суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved