Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Первісний позов 15.03.2021 представник позивача [PERSON] - адвокат Кудельский Л.О. звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя мотивуючи його тим, що 17.03.1995 його довіритель зареєстрував шлюб зі [PERSON] .. Під час перебування сторін у шлюбі з 1995 року на земельній ділянці сторонами був побудований житловий будинок загальною площею 216,1 кв.м., житловою площею 70,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, котрі розташовані за адресою по [ADDRESS] (далі за текстом Адреса). Право власності на майно зареєстроване 23.09.2015. 16.09.2020 шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки відповідачка добровільно відмовляється поділити майно, виникла необхідність в поділі в судовому порядку майна подружжя, яка зареєстроване і побудовано під час спільного проживання. Таким чином просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділити спільне майно подружжя, зокрема: -житловий будинок за адресою [ADDRESS] - земельну ділянку під вказаним будинковолодінням площею 0,15 га кадастровий номер 0522455100:00:002:0388 за адресою [ADDRESS] . Своєю чергою просив визнати за позивачем [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки розташованої під даним будинковолодінням. Стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати (а.с. 2-8 том 1). 04.07.2022 позивачем за первісним позовом [PERSON] було подано заяву про уточнення позовних вимог, якою він просив поділити спільне майно подружжя , яке є об`єктом спільної сумісної власності відповідно до 5 варіанту поділу висновку експерта за № 629 від 28.03.2022 (а.с. 171 том 2.) Позиція відповідача за первісним позовом 05.04.2021 представником відповідачки за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Герасимчуком С.П. подано відзив на позовну заяву, якою просять відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки вважає позов безпідставним (а.с. 48-54 том 1) адже нерухоме майно, набуте відповідачкою [PERSON] ще до шлюбу. Натомість , земельні ділянки, які розташовані за Адресою площею 0.1500 га ( для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) та земельна ділянка площею 0.0131 га. (для ведення особистого селянського господарства)є особистою власністю [PERSON] , адже отримані в межах норм безоплатної приватизації визначених Земельним кодексом України. Зустрічний позов 13.04.2021 представником відповідачки за первісним позовом - адвокатом Герасимчуком С.П. подано зустрічний позов про поділ майна подружжя (а.с. 97-101 том 1). Зустрічний позов мотивований тим, що поданий позов [PERSON] вважає безпідставним та без наявних на те доказів, оскільки зазначений будинок був побудований [PERSON] за власні кошти ще до укладення шлюбу. Однак, під час шлюбу, за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] було придбане рухоме майно, автомобілі: -ГАЗ 30715, д.н.з. [NUMBER] ; -ГАЗ 30670, д.н.з. [NUMBER] ; -Hyundai Accent, д.н.з. [NUMBER] . Оскільки транспортні засоби є неподільними, їх неможливо розділити на частини без шкоди для їх подальшого використання за прямим призначенням, відтак просив стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмір 50 % (п`ятдесят відсотків) вартості зазначених автомобілів. Також просили стягнути витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 28.05.2021 зустрічний позов прийнято до провадження (а.с. 182-183 том 2). Судовий розгляд Представник позивача за первісним позовом - адвокат Кудельський Л.О. виступив із позицією, відповідно до якої в судових засіданнях по даній цивільній справі було встановлено, що сторонами по справі був побудований житловий будинок загальною площею 216,1 кв.м., житловою площею 70,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами. Дані обставини були підтверджені показами свідків, матеріалами інвентарної справи на будинок, проведеної по справі судово-будівельно технічної експертизи. Також підтвердженням того факту, що будинок з господарськими спорудами являється спільною сумісною власністю подружжя вважає і відсутність зустрічних позовних вимог відповідачки за первісним позовом про визнання за нею будинку особистою приватною власністю, а подано лише зустрічну позовну заяву про поділ рухомого майна (автомобілів). Своєю чергою сторони з початку 1995 року разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно вирішували всі побутові питання, набували майно, спільно проводили реконструкцію будинку, облаштування прибудинкової території, а також добудовували надвірні будівлі, займалися благоустроєм земельної ділянки. Послався на роз`яснення у п. 18-2 ПП ВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16.04.2004, згідно якої земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Враховуючи ту підставу, що право власності зареєстроване у 2015 році, за час перебування сторін у шлюбі, вважає, що будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка під будинком, підлягають поділу між сторонами порівну. Відтак просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та поділити житловий будинок відповідно до 5 варіанту поділу висновку експерта за № 629 від 28.03.2022. Позивач за первісним позовом - [PERSON] підтримав позицію свого представника. Зустрічний позов фактично визнав. Повідомив, що автомобілі марки «ГАЗ» дійсно належні йому та він їх передав за дорученням без реєстрації відповідного правочину. Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Заєць Б.В. висловив позицію, згідно якої відповідачка за первісним позовом [PERSON] не заперечує щодо будівництва у період шлюбу за спільні кошти: сараю-літньої кухні літера «Г», погребу літера «п/Г», веранди літера «а», огорожі вигрібної ями та криниці. Житловий будинок з верандаю, ганком, підвалом, сараєм літера «Б», погребом літера «п/Б», ганком, сараєм літера «В», не вважає таким, що побудований спільною працею, зусиллями та за спільні кошти подружжя, а тому він не підлягає поділу між сторонами. Звернув увагу на те, що експертом робилась оцінка у 2022 році, після особистого внеску [PERSON] в ремонт та облаштування будинку після розірвання шлюбу. Вважає, що [PERSON] вибрав не правильний спосіб захисту та повинен був звернутись до суду із позовом про стягнення на його користь відповідної частини збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане із вкладенням його особистих коштів у об`єкт особистої власності іншого подружжя. Таким чином просив відмовити у задоволені первісного позову. Зустрічний позов просив задовольнити та стягнути із відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивачки за зустрічним позовом [PERSON] 50% середньої ринкової вартості автомобілів. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] підтримала позицію свого представника. Заслухавши пояснення сторін та їх представників у судовому засіданні, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини та прийшов до наступних висновків. Судом встановлено обсяг майна подружжя яке предметом розгляду первісного та зустрічного позовів, це: - житловий будинок загальною площею 216,1 кв.м., житловою площею 70,6 кв.м. з з господарськими будівлями та спорудами, котрі розташовані за адресою по [ADDRESS] - земельна ділянка під вказаним будинковолодінням площею 0,15 га з кадастровим номером 0522455100:00:002:0388 за адресою [ADDRESS] - рухоме майно - автомобілі: ГАЗ 30715, д.н.з. [NUMBER] ; ГАЗ 30670, д.н.з. [NUMBER] ; Hyundai Accent, д.н.з. [NUMBER] . Перед оцінкою встановлених обставин та досліджених доказів, суд вважає за необхідне послатись на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст.ст.77,81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 60 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За правилами ч. 3 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15). Правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17 відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року в справі № 554/8023/15 зазначила, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.05.2022 року у справі 753/13484/19, від 08.06.2022 року у справі 1303/1459/12. У цій справі встановлено наступне. Відповідно до виписки із рішення № 90 виконкому Літинської селищної ради народних депутатів від 17.07.1993 (а.с. 55 том 1 ) [PERSON] вирішено дозволити здійснити забудову житлового будинку по [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,15 га. Зобов`язано архітектора видати будівельний паспорт. Згідно технічного паспорта (а.с. 69-75 том 1) зазначений будинок та деякі господарські будівлі побудовані у 1993 році. 17.03.1995 сторони зареєстрували шлюб (а.с. 23 том 1). 01.10.2015 з [PERSON] зареєструвала за собою право власності на спірний житловий будинок (а.с. 84 том 1). 16.09.2020 рішенням Літинського районного суду Вінницької області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Рішення набрало законної сили 26.10.2020. (а.с. 87 том 1). Свідок [PERSON] повідомила, що у 1992 році [PERSON] зберігала на території її домоволодіння будівельні матеріали, такі як: цеглу, балки металеві та інше. Коли [PERSON] вступила у шлюб зі [PERSON] то будинок та сарай біля нього вже були збудовані. Свідок [PERSON] пояснив, що подружжя спільно будували огорожу та сарай літ. «Г». Ще до початку спільного проживання та шлюбу сторін був збудований [PERSON] будинок літ. «А» та сарай літ. «Б», але не може сказати, що було зроблено у будинку, бо не бачив цього. Свідок [PERSON] пояснив, що знаходився у спірному будинку у період шлюбу сторін. Точний період не зміг повідомити, але підтвердив, що будинок був збудований, перекритий панелями, встановлена криша, поштукатурений, зроблена електропроводка, встановлені вікна. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] почала збирати матеріал для будівництва будинку (цеглу панелі, матеріал для опалення, батареї) та спочатку зберігала його у [PERSON] ще до укладення шлюбу зі [PERSON] .. Будинок та сарай (літня кухня) біля нього збудувався у 1993 році. Спочатку [PERSON] проживала у сараї (свідок називала його літньою кухнею), що розташований за будинком, а згодом вже у будинку. На той час, як уклався шлюб зі [PERSON] вже збудувала будинок та сарай. Свідок [PERSON] повідомила, що коли [PERSON] одружилась із позивачем за первісним позовом, то сарай біля нього вже були збудовані. [PERSON] самостійно купувала будівельні матеріали зокрема пояснила, що [PERSON] та чоловік свідка разом їздили та купували цеглу ще до початку будівництва. Також до початку будівництва [PERSON] постійно купувала та зберігала будівельні матеріали, такі як: цегла, панелі, пиломатеріали, батареї інше на території будинковолодіння [PERSON] .. Також будівельні матеріали зберігались на самому цегельному заводі, де працювала [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив, що познайомився зі [PERSON] приблизно у 1992 році. Його батько був будівельником, та він спільно з ним ходив по підсобних роботах. [PERSON] наймала його та його батька для будівництва будинку. На той час вій не бачив на будівництві [PERSON] .. Свідок [PERSON] приймав участь у будівництві другого поверху будинку у 1992 році. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] у грудні 1992 року звернулась до нього, аби він добудував кришу у будинку, оскільки попередні майстри не могли закінчити роботу. Він пам`ятає, що гроші за виконану роботу йому платила саме вона та із відстрочкою, оскільки у неї був скрутний період. На той час сарай позаду будинку теж був побудований. Свідок [PERSON] повідомив, що робив заміри будинку у інвентаризаційну справу. Також зазначив, що будинок був побудований у 1993 році. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони виконували внутрішні роботи у вже побудованому будинку. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні допитані не були, оскільки сторони відмовились від їх допиту. Указані докази у своїй сукупності вказують на те, що житловий будинок із первинними господарськими будівлями побудований до реєстрації шлюбу сторін. Допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] повідомив про наявність розбіжностей, щодо року побудови сараю літера «Б», погребу «п/Б». Так у технічному паспорті зазначена дата побудови - 2006 рік, що є помилкою. Натомість у інвентарній справі зазначена дата побудови - 1993 рік, що являється правильним, оскільки це збігається із датою побудови ганку та погребу. Позивач за первісним позовом, як на підставу визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя посилається на те, що реєстрація права власності на спірний будинок мала місце у період перебування його у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] .. Проте правове значення має час створення нерухомого майна та джерело коштів, за які таке майно створено. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто,державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Тому, сам факт реєстрації в 2015 році прав власності [PERSON] на спірний будинок, за доведеності його побудови в 1993 році, до часу реєстрації шлюбу між сторонами не дає підстав вважати, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що земельна ділянка із кадастровим номером 0522455100:00:002:0390 належить відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] в порядку приватизації. На цій земельній ділянці після реєстрації шлюбу сторонами побудовано: сарай літера «Г», літню кухню літера «Г», погріб літера «п/Г», ганок. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання житлового будинку та господарських будівель об`єктом спільної сумісної власності подружжя є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Доведеними та законним суд вважає лише вимоги щодо визнання господарських будівель: сараю літера «Г», літньої кухні літера «Г», погребу літера «п/Г», ганку - спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частини господарських будівель. Щодо нерухомого майна - земельної ділянки Згідно з положеннями ч.1 ст. 81, ч. 3 ст. 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до виписки із рішення № 90 виконкому Літинської селищної ради народних депутатів від 17.07.1993 (а.с. 55 том 1 ) [PERSON] вирішено дозволити здійснити забудову житлового будинку на по [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,15 га. Відповідно до витягу з рішення 10 сесії Літинської селищної Ради народних депутатів 22 скликання від 20.06.1997 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність - вирішено передати [PERSON] в межах смт. Літин безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0.15 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с. 76 том 1 ). На підставі рішення Літинської селищної ради 18 сесія 5 скликання №434 від 28.11.2008 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №512511 площею 0,1500 га, яка розташована за Адресою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 78 том 1) та державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №512512 площею 0.0131 га. яка розташована за Адресою для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 79 том 1). Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що доводи позивача про те, що земельна ділянка може вважатися спільною власністю подружжя не знайшли свого підтвердження. Земельну ділянку [PERSON] набула в порядку приватизації для обслуговування житлового будинку, право власності на який, в неї виникло до реєстрації шлюбу, відтак вказана земельна ділянка є відповідно до ст. 57 СК України особистою власністю відповідача і не може бути предметом поділу. З огляду на наведене, у задоволенні первісного позову в цій частині необхідно відмовити. Щодо рухомого майна - автомобілів Відповіддю ТСЦ МВС № 0545 за № 31/2/0545-Г-4-аз від 24.04.2021 (а.с. 170 том 1) зазначається, що станом на 24.04.2021 за [PERSON] зареєстровані наступні транспортні засоби: ГАЗ 24, 1984 року випуску, дата набуття власності 03.12.2003; ГАЗ 5301, 1980 року випуску, дата набуття власності 27.03.2007; Hyundai Accent, 2007 року випуску, дата набуття власності 28.12.2007. Згідно висновку експерта за № СЕ-19/102-21/9778-АВ від 17.08.2021 (а.с. 220-229 том 2), ринкова вартість автомобіля Hyundai Accent, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , на день проведення експертизи становила 109 065,90 грн. Відповідно до висновку експерта за № СЕ-19/102-22/7996-АВ від 28.06.2022 (а.с. 162-168 том 2) середня ринкова вартість автомобілів подібних за своїми якостями на день проведення експертизи становила: -ГАЗ 24 - 43 880,00 грн. -ГАЗ 5301 - 51 200,00 грн. Що відноситься до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя заначено порядком вище. Відповідно до ч.1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Позивачка за первісним позовом претендує на виплату компенсації за свою частку у спільній сумісній власності оскільки автомобілі є неподільними. Сторони погоджуються, що вищевказані автомобілі були придбані під час шлюбу, а автомобілі марки «ГАЗ» відчужені [PERSON] без згоди [PERSON] .. Тобто, автомобілі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу. Враховуючи наведене а також відсутність офіційних відомостей про відчуження транспортних засобів, суд приходить до висновку, що транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані під час шлюбу сторін, а тому з відповідача за зустріним позовом слід стягнути на користь позивачки за зустрічним позовом компенсацію 1/2 вартості автомобілів в розмірі 102072,95 грн. ((109 065,90 грн. + 43 880,00 грн. + 51 200,00 грн.) ? 2 = 102 072,95 грн.) , з огляду на що позовні вимоги за зустрічним позовом є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження понесених сторонами витрат на правничу допомогу в матеріалах справи міститься лише квитанція до прибуткового касового ордеру та додаток до договору про надання професійної правничої допомоги, (а.с. 91, 92 том 1), відповідно до якого відповідачка за первісним позовом [PERSON] сплатила адвокату гонорар в сумі 5 000,00 грн. Відтак вказана сума підлягає стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування витрат з надання професійної правничої допомоги. Питання про стягнення зі сторін витрат сплати судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. При зверненні до суду із позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 11350,00 грн (а.с. 1 том 1). Вартість спірного нерухомого майна визначена у 1 277 035,00 грн. (а.с. 12 том 2). Первісні позовні вимоги підлягають задоволенню на 314 699,00 грн (а.с. 14 зв. том 2), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат зі сплати судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: (314 699,00 грн (а.с. 14 зв. том 2) * 100% : (1 277 035,00 грн. ціна позову). Відтак первісний позов підлягає до часткового задоволення на 24,64 %. 24,64 % від суми сплаченого судового збору 24,64 % * 11350,00 грн:/100% = грн), що складає 2796,64 грн.. 2796,64 грн. : 2 (визнано право власності на Ѕ частки) = 1398,32 грн. Вказана сума підлягає стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] у якості компенсації витрат зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із зустрічним позовом [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с. 96 том 1) та клопотала про відстрочку сплати судового збору. З урахуванням наведеного 908,00 грн. підлягають стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] .. Також зі [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 175,80 грн. витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 158 том 2). Враховуючи встановлену вартість рухомого майна за зустрічним позовом (а.с. 220-237 том 1, 162-169 том 2) зі [PERSON] на користь держави Україна необхідно стягнути 1134,00 грн. судового збору.

Outcome: partial