Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

09 січня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами 09 лютого 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №54, посилаючись на те, що спільне життя із відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаєморозуміння та поваги один до одного. Вказав, що від шлюбу мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із ним, і щодо визначення місця проживання якої між ним та відповідачем укладено відповідний Договір, у зв`язку з чим просить після розірвання шлюбу дитину залишити проживати разом із ним. Зазначив, що з відповідачем не підтримує шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем є неможливим. Ухвалою суду від 19 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явилась, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позов визнала у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечила, згодна на розірвання шлюбу, та залишення проживання дитини разом із батьком. Прізвище після розірвання шлюбу просила залишити « [PERSON] ». Відповідно до ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, задовольняючи позовні вимоги, виходить з наступного. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 09 лютого 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , батьками якої в свідоцтві про народження записані: батько- [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 09 жовтня 2013 року (а.с.5). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. В силу вимог ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18. 27 грудня 2022 року між [PERSON] (Батько) та [PERSON] (Мати) укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини (далі- Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі за №2380 (а.с.6). Згідно п. 1.2, 1.3 Договору вказано, що відповідно до цього договору батьки домовились про місце проживання дитини та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю. Місце проживання [PERSON] батьки визначили за місцем проживання Батька, за адресою: [ADDRESS] , або інше місце проживання на території України, визначене Батьком, а у разі виїзду Батька та дитини за кордон - місце тимчасової реєстрації батька за кордоном (а.с.6). Враховуючи те, що позов визнаний відповідачем, це визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони припинили шлюбні відносини, дітей віком до одного року не мають, примирятися не бажають, між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини [PERSON] , суд вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позовних вимог відповідно до ст. 206 ЦПК України. У відповідності до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 50 відсотків, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved