Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл належного на праві спільної сумісної власності майна. Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу з березня 2014 року по квітень 2022 року. Сторони разом проживали та вели спільне господарство в будинку матері Позивача за адресою: [ADDRESS] та виховували спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання Позивачем та Відповідачем було набуто майно, що вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Усе майно реєструвалося на Відповідача. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, зокрема: житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , вартістю 29941 грн., що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці з цільовим призначенням: для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1526; га. Майно придбане фактично за кошти Позивача так як Відповідач не працювала та не мала інших доходів. Позивач тривалий час працював за кордоном, мав заощадження від отриманої заробітної плати і частину розрахункових документів надає суду як докази джерела доходів. З зазначеного майна Позивач має право на половину. У період сумісного проживання сторони вели спільний побут та бюджет, за спільні кошти придбали інше майно, проводили ремонтні роботи у будинку, де проживали. Вказує, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з березня 2014 року по квітень 2022 року. Визнати спільним сумісним майном [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , наступне майно: житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , вартістю 29941 грн., та земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1526 га вартістю 72912,28 грн. та кадастровим номером 3521184900:51:000:0608, які сторони придбали згідно договору купівлі-продажу від 18.12.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Гайворонського нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1962. Поділити житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці з цільовим призначенням: для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1526 га та кадастровим номером 3521184900:51:000:0608, що належить Позивачу та Відповідачці на праві спільної сумісної власності, визнавши за [PERSON] право власності: - на частку житлового будинку з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; на частку земельної ділянки розміром 0,1526 га для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та кадастровим номером 3521184900:51:000:0608. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06.09.2022 року відкрито провадження у справі порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. 26.09.2022 року від відповідача по справі [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. В якому [PERSON] вказує, що доводи позивача не відповідають дійсності. Позивачем до позовної заяви не долучено жодних доказів які б могли підтвердити, що майно придбане за його коши. Зазначає, що дана квартира була придбана особисто для відповідачки. Крім того позивачем не надано доказів які б підтверджували трудову та/або грошову участь позивача у придбанні спірної квартири, що позивач на час придбання квартири працював офіційно і може підтвердити місце своєї роботи у відповідний період, її характер, одержану оплату праці. За таких обставин спірне майно не може бути визнане спільним сумісним майном. Просить суд, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 12.10.2022 року позивач до суду подав відповідь на відзив. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 07.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав зазначених в ньому. [PERSON] додатково вказав, що з відповідачем вони спільно проживали однією сім`єю з 2014 року до квітня 2022 року за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей. При купівля та оформленні спірного житлового будинку він був особисто присутній у нотаріуса. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Адвокат Савранчук С.Л. додатково вказав, що позивач ніде не працює, а відповідач навпаки офіційно працевлаштована. Спірний будинок купили за особисті кошти відповідача [PERSON] .. Відповідач [PERSON] вказала, що з позивачем вони спільно проживали однією сім`єю з січня 2014 року по жовтень 2018 року, після чого вони посварились та почали жити окремо. На початку 209 року вони знову почали жити однією сім`єю та в квітні 2022 року припинили фактичні шлюбні відносини. Спірний будинок купувався за її особисті кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] та [PERSON] з 2014 року до лютого 2022 року проживали однією сім`єю. Через один рік спільного проживання у них народились два сина. Позивач та відповідач жили як одна сім`я, чоловік та дружина. [PERSON] називав [PERSON] своєю дружиною. В с. Солгутове вони купили будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що був сусідом позивача та відповідача, коли вони проживали разом. Спільно вони почали проживати з 2014 чи з 2015 року. Свідок неодноразово приходив у гості до них, [PERSON] та [PERSON] жили однією сім`єю, вели спільний побут. За час спільного проживання у позивача та відповідача народилось двоє дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 2017 по 2021 рік з [PERSON] спільно робили ремонтні роботи в спірному будинку, що розташований в с. Солгутове. [PERSON] неодноразово привозила їм обіди коли вони виконували ремонтні роботи в будинку. При спільній розмові [PERSON] та [PERSON] вказували, що спільно купили даний будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] є її сином. Позивач та відповідач почали жити однією сім`єю з 2014 року. В 2015 році і їхній сім`ї народились двоє дітей. Спірний будинок, що розташований в с. Солгутове, купили за кошти її сина [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач [PERSON] є її донькою. Вказала, що [PERSON] та [PERSON] розпочали жити як чоловік та дружина в 2014 році. [PERSON] не мав постійного місця роботи, а тому сім`я проживала за кошти [PERSON] в 2016 році донька переїхала жити до неї, так як її особисте життя з [PERSON] не складалося. Через деякий час донька знову почала проживати з позивачем по справі. В 2017 році її донька [PERSON] купила спірний будинок в с. Солгутове. Коли купувала даний будинок проживала спільно з [PERSON] .. Будинок був куплений за її кошти та кошти [PERSON] , яка мала заощадження. Однією сім`єю позивач та відповідач проживали до 2021 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є батьком відповідача [PERSON] з 2014 року по 2020 рік [PERSON] та [PERSON] проживали, як чоловік та дружина. У грудні 2017 року донька купила спірний житловий будинок, в цей час [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Свідок напевно не знає, чи [PERSON] допомагав грошима при купівлі даного будинку. В спірному будинку донька планувала жити сама. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] (заведена 24.02.2016 р) 24.02.2016 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєструвались за адресою [ADDRESS] (а.с. 13-14). [PERSON] та [PERSON] записані батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.19,20). Згідно щорічної декларації за 2018 рік [PERSON] , поданої на офіційному сайті НАЗК, в розділі 2.2 остання зазначила чоловіком [PERSON] (а.с. 103-109). За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Суд вважає, що позивач [PERSON] довів суду той факт, що з [PERSON] з березня 2014 року по квітень 2022 року вони проживали однією сім`єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу та вважає його доводи обґрунтованими і підставними, з огляду на наступне. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 552/6659/16-ц. Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожен окремо суду вказали, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2014 року по 2022 рік. При цьому позивач та відповідач вели спільно побут, під час спільного проживання у них народилося двоє дітей у 2015 році. В судовому засіданні [PERSON] не заперечувала факту того, що з [PERSON] вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2014 року по квітень 2022 року, зазначивши, що з жовтня 2018 року до початку 2019 року вона проживала окремо від позивача. Наведені судом обставини прямо підтверджують той факт, що між позивачем та [PERSON] були взаємні права і обов`язки притаманні подружжю, а досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що між [PERSON] та [PERSON] склались та мали місце, протягом періоду часу з березня 2015 року по квітень 2022 року, усталені відносини, які притаманні подружжю. На підставі вищенаведеного, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] , щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають до задоволення. Щодо визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл належного на праві спільної сумісної власності майна, суд зазначає наступне. Згідно п. 1.1 копії Договору купівлі-продажу від 18.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А., укладеного між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] (Покупець) Продавець продав (передав у власність покупцю), а Покупецькупив (прийняв у власність від Продавця) житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами (надалі житловий будинок та/або предмет нерухомості, нерухоме майно) під номером [ADDRESS] , що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1526 га та кадастровим номером 3521184900:51:000:0608 (а.с. 15-17). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 1962, виданий 18.12.2017, видавник: Приватний нотаріус Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А. (а.с. 222). Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи спірний будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою [ADDRESS] придбана [PERSON] під час проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а тому відповідно до статті 60 СК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення. Визнаючи спірний будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя суд виходить із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільного майна подружжя, оскільки [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності будинку їй особисто, враховуючи, що на момент придбання будинку сторони проживали як чоловік і жінка однією сім`єю. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин, на які вона посилається, зокрема, що будинок із земельною ділянкою були придбані за її власні кошти (особисті збереження) чи за кошти отриманні вдар від батьків. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] та пояснення [PERSON] проте, що спірний будинок з земельною ділянкою купувались за їхні кошти, так як свідок є рідною матір`ю відповідача. Судом не встановлено, а матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування коштів, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , як того вимагає ч. 5 ст. 719 ЦК України. Таким чином, твердження [PERSON] про придбання нею будинку за особисті кошти, в тому числі отриманих в дар від її батьків, ґрунтуються виключно на припущеннях та на свідченнях свідка [PERSON] , котра є матір`ю відповідача, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Outcome: approved