Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

У червні 2022 року позивачі звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою в якій просять: - зобов`язати [PERSON] протягом п`яти календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду видалити зі всіх своїх сторінок у соціальних мережах Інтернет (в тому числі на YouTube-каналах), з аватарки та шапки YouTube-каналу із назвою « [INFO] », аудиозаписи Позивачів, фотоматеріали та відеоматеріали із зображенням Позивачів: [PERSON] , [INFO] ; малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; - заборонити [PERSON] поширювати у мережі Інтернет (в тому числі на YouTube-каналах) аудиозаписи Позивачів, фотоматеріали та відеоматеріали із зображенням Позивачів без отримання їх дозволу; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , малолітньої дитини [PERSON] моральну шкоду у розмірі по 30000,00 грн; - покласти на Відповідача судовий збір та витрати Позивачів, пов`язані з розглядом справи. У обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що відповідач є колишнім чоловіком [PERSON] та батьком їх спільної дитини - [PERSON] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] є бабою та дідом [PERSON] та батьками [PERSON] . Позивач [PERSON] ніколи не заперечувала та не перешкоджала відповідачу щодо зустрічей з донькою. Проте з липня 2018 року ставлення відповідача до позивачки різко змінилось, відповідач став погрожувати, що викраде дитину і для цього в нього є всі можливості. 28 липня 2018 року відповідач створив конфлікт, внаслідок якого від дій останнього погіршився стан здоров?я дитини. Позивачка була вимушена звернутися до дитячого невролога. Психологом встановлено, що дитина боїться батька та не хоче з ним бачитися, з мамою демонструє надійний тип прив?язаності, демонструє взаємну турботу, довіру та любов. 08 січня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір?ю. 10 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком. Наразі триває судовий розгляд справи у Шевченківському районному суді м. Києва. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 761/796/20 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення його зустрічного позову про визначення місця проживання дитини у спосіб зобов?язання [PERSON] забезпечувати йому побачення та спілкування (контакт) з малолітньою дитиною [PERSON] - відмовлено Наприкінці квітня 2022 року стало відомо, що відповідачем у мережі Інтернет було опубліковане відео малолітньої [PERSON] , її матері, бабусі та дідуся. Першою Youtube-канал під назвою " [INFO] " та відео на ньому побачила малолітня [PERSON] . У мережі " Youtube " на каналі із назвою " [PERSON] " за адресою: [INFO] опубліковано 32 відео. У мережі "Youtube" на каналі із назвою " [INFO] " за адресою: [INFO] опубліковано 5 відео. Веб-сайт http:www.youtube.com фактично є багатокористувацькою платформою, користувачі якої мають технічну можливість створювати власні канали відео-контенту. У сукупності канали відповідача мають 146 підписників та 2829 переглядів. Youtube-канал із назвою " [PERSON] " було створено 28 липня 2018 року. Youtube-канал із назвою "[INFO]" було створено 2 січня 2021 року. Відповідач транслює на цих каналах відео та аудиозаписи з позивачами без їх згоди на широку аудиторію, що, на думку позивачів, порушує їх право на приватне життя та конфіденційність. Так, зокрема, у шапці YuTube-каналу " [PERSON] " завантажена фотографія [PERSON] - бабусі малолітньої [PERSON] (позивача-3) без її згоди. У одному з відео відповідач викладає змонтований аудиозапис розмови позивача зі своєю матір?ю (позивачем-3), записаний таємно без їх відома та згоди на поширення широкій аудиторії. Більшість відеороліків записана прихованою відеокамерою. Усі відеороліки мають явний критичний характер, оскільки у них використовуються риторичні запитання, сатира, тобто гостра критика позивачів. Усі відео змонтовані таким чином, що умисно налаштовують суспільство до засудження матері малолітньої дитини та її бабусі. На одному з відео відповідач розповідає про те, що його "колишня", якою він на всіх відео називає матір своєї дитини (позивача), психічно хвора людина, і що її батьки (позивач-3, позивач-4) також психічно хворі люди. Особисті відеозвернення батька до малолітньої дитини [PERSON] дуже пригнічують дитину, оскільки [PERSON] та її друзі перебувають вже в такому віці, коли підлітки у соціальних мережах з легкістю можуть ідентифікувати [PERSON] з відео ї батька. Відповідач під відео поширює інформацію особистого характеру, на поширення якої позивач згоди не надавала. Дії відповідача розцінюються позивачем як переслідування та втручання в особисте життя та психологічне насильство над малолітнього [PERSON] . Публічна неповага батька до матері та бабусі, заклики батька та його прихильників до фізичної розправи з матір?ю безумовно фактично сприймаються дитиною дуже боляче, та завдають їй моральних, емоційних та психологічних страждань. Поширені Відповідачем відеозаписи шкодять честі та гідності [PERSON] (позивачу), завдають їй душевних страждань та емоційних переживань, та завдають шкоди діловій репутації. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку в очах оточуючих, формує у суспільства негативну думку щодо неї та її сім?ї, викликає шквал ненависті та погроз в її бік. Між тим, відповідач визнає факт відеозйомки позивачів та поширення відео в мережі Інтернет, що стали підставою для подання цього позову. Поширення інформації відбулось за зловмисним наміром відповідача та завдало шкоди відповідним особистим немайновим правам позивачів. Після ознайомлення з відеозаписами та коментарями малолітня [PERSON] відмовляється зустрічатися та спілкуватися зі своїм батьком (відповідачем). Нова негативна інформація, яку [PERSON] отримує зі сторінок у соціальних мережах свого батька (відповідача), підвищує тривожність дитини та завдає їй моральних та емоційних страждань. Позивач-1 просила відповідача видалити відео, оскільки вони ображають дитину, але відповідач лише тимчасового обмежив коло аудиторії, які мають доступ для перегляду, видалити відеороліки з позивачами відповідач відмовився. Публікації відео в мережі Інтернет та дописи у коментарях під відеороликами принизили всіх позивачів та призвели до стресу дитини. За захистом своїх прав позивач звернувся до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2022 справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 23.08.2022 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.09.2022 року до канцелярії суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки вважає такий позов безпідставним та необґрунтованим. Відповідач заперечує публікацію ним у мережі Інтернет відео малолітньої [PERSON] , її матері, "бабусі" та "дідуся". Зазначає, що є незрозумілим, про яке саме відео (відеозапис) іде мова та хто такі "бабуся" та "дідусь" у розумінні норм та приписів Сімейного кодексу України. Відповідач наголошує, що він не транслює жодних каналів відео та аудіозаписів з позивачами, не вчиняв дій щодо введення суспільства в оману якимись своїми коментарями, а також не має прихильників та не веде жодних діалогів під авторством вказаної позивачем сторінки " [PERSON] ". Також у відзиві відповідач звертає увагу суду на те, що він не має жодного відношення до мережі "Youtube", не має власних каналів даного сервісу, а є користувачем сервісу Youtube на загальних для всіх умовах та правилах. Відповідач заперечує поширення ним особистої інформації про позивача та відео про позивачів на сторінці " [PERSON] " чи в мережі Інтернет. На думку відповідача, обставини, викладені позивачами, є припущенням, оскільки аналіз змісту каналів під назвою " [PERSON] " та "[INFO]" на сервісі Youtube жодним чином не вказують на те, що ці канали належать відповідачеві або керуються ним. Щодо суб`єктного складу справи відповідач вважає, що пред`являючи даний позов, позивачами обрано неналежного відповідача та застосовано законодавство, яке не підлягає застосуванню. Мотивує це тим, що сервіс YouTube надає компанія Google LLC, яка діє за законодавством штату Делавер. Відповідно до умов використання сервісу YouTube на всі відносини із зазначеним сервісом поширюються закони Англії, і юридичні спори можуть розглядатися у судах Англії й Уельсу. Поряд з цим відповідач наголошував на тому, що малолітня [PERSON] не може бути належним позивачем у цій справі в силу відсутності процесуальної дієздатності. Щодо наданих до позову доказів відповідач зазначав про таке. Відеофайли, які містяться на DVD-диску, створені позивачем (позивачами) шляхом їх завантаження з певних невідомих джерел. Копії відеозаписів не засвідчені електронним підписом жодного із позивачів й вважати ці відеозаписи належними та допустимими доказами, на думку відповідача, неможливо. Також зауважує, що жоден із позивачі не зазначив про наявність у нього або в іншої особи оригіналу відеозаписів, копії яких додано до позову. Надані позивачами скріншоти відповідач вважає такими, що не можуть бути достовірними доказами та підтверджувати чи спростовувати обставини, на які посилається позивачі, як на підставу своїх вимог. Наголошує, що інших доказів на підтвердження факту керування відповідачем певними каналами сервісу YouTube та розповсюдження у мережі Інтернет відео, фото та аудіозаписів, які порушують права позивачів, суду та іншим учасникам справи не надано. Окрім вищевикладеного відповідач звертав увагу на те, що сервіс YouTube передбачає функціонал та можливості самозахисту особою (користувачем або відвідувачем сайту) у разі, якщо така особа вважає, що її права порушені. Відповідно позивачі мають право подати до служби сервісу YouTube скарги та заяви щодо певного відео або каналу, який, на їх думку, порушує їх права та інтереси. Також відповідач просив постановити відносно [PERSON] окрему ухвалу щодо наявності в її діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та вирішити розподіл судових витрат сторін. Вимога про постановлення окремої ухвали мотивована тим, що всі моральні страждання та негативні наслідки для дитини переглядом певних відео, про які позивачі вказують у позові, були отримані малолітньою [PERSON] з вини самих позивачів у зв`язку з допущенням неконтрольованого та протиправного (в порушення вікового цензу) доступу дитини до ресурсів сервісу YouTube. У відзиві відповідачем зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. 31.10.2022 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення (заперечення) представника позивача-1 щодо відзиву на позовну заяву. У вказаних письмових поясненнях представник позивача-1 просила долучити до матеріалів справи письмові заперечення на відзив та задовольнити позов [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про встановлення заборони розміщення інформації про особисте життя у вигляді відеозйомки у соціальних мережах Інтернет. При цьому зазначала, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Вважає, що, з огляду на надані стороною позивача посилання на канал в YouTube, відеозаписи, вчинені безпосередньо відповідачем та містить прямі звернення відповідача до своєї доньки - [PERSON] , що свідчить про те, що такі відеозаписи створені особисто відповідачем та перебувають виключно у його розпорядженні. Звертає увагу суд на те, що відповідач під відео на YouTube каналі під авторством сторінки " [PERSON] " публікує дописи та надає коментарі саме від свого імені. До письмових пояснень (заперечень) представником позивача у якості доказу додано відеозапис, який, як стверджує сторона позивача, був здійснений 06 червня 2022 року позивачем-1 під час зустрічі з відповідачем у присутності їх спільної доньки, та скриншоти листування з застосунку "Viber". При цьому щодо належності та допустимості доказу у якості скріншоту представник позивача посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19. Також зазначала про те, що законним представником малолітньої [PERSON] є її мати - [PERSON] , про що відповідно й зазначено у позовній заяві згідно вимог чинного законодавства. Щодо доказів представниця позивачки наголошувала на тому, що всі відеозаписи, додані до позову, були отримані та збережені з єдиного простору YouTube https://www.youtube.com/, після чого завантажені на електронний носій. Окрім того, стороною позивача у позовній заяві вказано посилання на мережуYouTube, які містять дані відеоролики та є доступними для перегляду. Представниця позивачки, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 711/9146/16-ц, зазначає про можливість суду провести огляд і дослідження таких документів на відповідному інтернет-ресурсі за вказаним посиланням з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі. Представниця позивачки наголошувала на порушенні прав дитини опублікованими в мережі "YouTube" відео на каналі відповідача та зазначала, що останнім не надано суду жодних доказів на спростування завдання моральної школи позивачам у справі. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до суду направили заяви, відповідно до яких просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 травня 2011 року, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24.10.2017. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 1978 року та є батьками [PERSON] . Статтею 21 Конституції України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Положеннями чинного законодавства передбачено право особи звернутися до суду з вимогами про спростування недостовірної інформації. Так, у статті 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому у дифамаційному праві цивільно-правовий судовий захист вищезазначених нематеріальних благ можливий лише при умові одночасного захисту права на свободу слова і масової інформації. Тобто значення будь-якого дифамаційного спору у досягненні балансу і вирішенні колізії між правом на захист гідності та ділової репутації й спростування недостовірної інформації, з одного боку, і правом на свободу слова і масової інформації, з іншого. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації у мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК України в редакції 2004 року). Відтак, принциповим питанням у спорах про спростування недостовірної інформації, поширеної на веб-сайтах та/або ютуб є дослідження доказів, що підтверджують або спростовують факт власності на веб-сайт/ютуб-канал конкретної особи. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.11.2019 у справі №904/4494/18 вказує, що для задоволення дифамаційного позову необхідна сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що відповідачем заперечується факт того, що інтернет-канали « [PERSON] » та « [INFO] » на сайті « [INFO] » в мережі Інтернет належить йому та опублікування ним вказаних відео на каналі. Додані позивачами до позовної заяви відеозаписи та скріншоти сторінок вищевказаних інтернет-каналів не можуть бути прийнятими судом як належний, достатній та допустимий доказ належності таких інтернет-каналів [PERSON] . Викладене узгоджується також з правовим висновком, викладеним в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №667/266/15-ц. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. У цій справі на позивачах лежить тягар доказування тієї обставини, що саме відповідачем здійснювалося опублікування фотоматеріалів та відеоматеріалів із зображенням позивачів на сторінках у соціальних мережах Інтернет (в тому числі на YouTube-каналах). Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Натомість у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що інтернет-канали « [PERSON] » та «[INFO]» належать [PERSON] , та, відповідно, що відеоролики було опубліковано ним. При цьому позивачами під час розгляду справи жодних клопотань про витребування даних про власника веб-сайта до суду заявлено не було. Отже, позивачами під час розгляду справи не було доведено того, що саме відповідачем було опубліковано фотоматеріали та відеоматеріали із зображенням позивачів на сторінках у соціальних мережах Інтернет (в тому числі на YouTube-каналах), вказані канали належить відповідачеві та чи він є його адміністратором. Щодо посилань сторони [PERSON] на те, що він не є належним відповідачем у справі, суд зазначає про таке. Як вже було зазначено судом вище, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа N 439/1469/15-ц, провадження N 61-5189св18). Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права», власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом. Сторона позивача, після отримання відзиву на позовну заяву, достеменно знала про те, що [PERSON] заперечує його належність як відповідача у справі, а тому не була позбавлена можливості звернутись до суду із клопотання про витребування відповідних доказів для підтвердження зворотного. Окрім того, матеріали справи не містять відомостей щодо самостійного звернення позивачів для отримання такої інформації про власника ютуб-каналів. Отже, у даному випадку, з процесуальної точки зору, неможливо вважати реєстранта доменного імені власником таких каналів, адже докази для належного підтвердження власника веб-сайту відсутні не у зв`язку із тим, що таких даних взагалі не існує, а у зв`язку із тим, що сторона позивача вважала недоцільним самостійне відшукування або витребування таких доказів за ухвалою суду. За таких обставин, у суду відсутні дані для здійснення достеменного висновку про те, що [PERSON] є належним або неналежним відповідачем у справі. Однак, ураховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову по суті позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, у даному випадку належність або неналежність відповідача [PERSON] не має впливу на результат розгляду справи. Вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди в даному випадку є похідними від вимог про встановлення заборони розміщення інформації про особисте життя у вигляді відеозйомки у соціальних мережах Інтернет, а тому наявність підстав для повного або часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди залежить від результату вирішення по суті основної вимоги. Відтак, у зв`язку із тим, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення основної вимоги позивачів, не підлягає до задоволення і похідна вимога щодо відшкодування моральної шкоди. У даному випадку суд не здійснює аналіз розміру моральної шкоди, що заявлений до стягнення, оскільки для цього відсутні правові підстави з огляду на відмову позивачу у задоволенні основної позовної вимог. Таким чином, судом не встановлено порушень прав позивачів відповідачем, а позивачем не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження порушення його прав чи інтересів при наданні послуг поштового зв`язку, чи порушенні порядку їх надання. З огляду на викладені у позовній заяві обставини, підстави позову суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed