Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-12 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування 7/10 частками житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2009 року на праві власності належить 7/10 часток житлового будинку [ADDRESS] , у яких з 02 червня 2009 року зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , який перебував у шлюбі з його дочкою [PERSON] . У травні 2018 року між подружжям фактично припинені шлюбні відносини, з цього часу відповідач на належній йому (позивачу) житловій площі не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла він не бере, його особисті речі в будинку відсутні, перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинив. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] у даному жилому приміщенні позбавляє його (позивача) як власника нерухомого майна права на вільне користування та розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном. Оскільки [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належній йому на праві власності частині житлового будинку, відповідач згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 7/10 часток житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2009 року, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 квітня 2009 року за № 22351029, копією рішення виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 17 грудня 2015 року про перейменування вулиць та провулків смт Велика Димерка. Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 24 березня 2015 року № 42 про присвоєння поштової адреси,частині домоволодіння, що належить [PERSON] присвоєно адресу: [ADDRESS] . Із довідки № 58 від 11 січня 2022 року, виданої виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, видно, що у належній на праві власності позивачу частині житлового будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який з травня 2018 року у цій частині будинку не проживає. Із наданого суду акта № 1 від 11 січня 2022 року, складеного управлінням соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про проведення обстеження за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за цією адресою зареєстровані: позивач [PERSON] - господар, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, [PERSON] - онук та [PERSON] - онука. Також за вказаною адресою зареєстрований, але з травня 2018 року не проживає, [PERSON] , 1988 року народження, відповідач у справі. Зазначені факти підтверджують сусіди позивача. Згідно із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2018 року у цивільній справі № 361/5974/18 шлюб між дочкою позивача [PERSON] і відповідачем [PERSON] розірваний. Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, Відділом з питань реєстрації актів цивільного стану та місця проживання Великодимерської об`єднаної територіальної громади Броварського району Київської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 02 червня 2009 року по теперішній час значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , тобто у належній позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності частині житловому будинку. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належній позивачеві [PERSON] на праві власності частині житлового будинку, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved