Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

02.08.2022 року позивач в особі свого представника, який діє на підставі ордеру від 17.05.2022 року, звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області із заявою, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики, укладеним у формі письмової розписки від 08.11.2021 року зі строком виконання до 20.04.2022 року у розмірі 1230,00 доларів США із 1500,00 доларів США, які були надані в борг, враховуючи часткове погашення, а також стягнути з відповідача судові витрати, які станом на час прийняття справи до свого провадження складаються із сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 992,40 грн. Підставою звернення до суду позивач зазначив відсутність добровільного погашення боргу відповідачем в обумовлені сторонами строки з урахуванням письмової вимоги позивача до відповідача, яка останнім була проігнорована. Ухвалою судді Великобагачанського районного суду Полтавської області від 07.09.2022 року справа була передана для розгляду до Первомайського міськрайонного суду Харківської області на підставі правила загальної підсудності цивільних справ у відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України (а.с.17). Первинно у Первомайському міськрайонному суді Харківської області справа була розподілена судді Росоха А.В., який своєю ухвалою від 18.10.2022 року відкрив загальне позовне провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 10.11.2022 року на підставі ч.4 ст.274 ЦПК України (а.с.21). На підставі розпорядження керівника апарату Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 11.11.2022 року №30 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» через тривалу непрацездатність судді Росоха А.В., справа була повторна призначена до автоматичного розподілу та була розподілена даному складу суду (а.с.30). Ухвалою судді Кочнєва О.В. від 25.11.2022 року справа була прийнята до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, призначено перше судове засідання по справі, визначено відповідачу строк для подання відзиву та зустрічної позовної заяви, встановлено строки для сторін для виконання вимог статей 179-180 ЦПК України (а.с.34). Ухвалою суду в даному складі від 20.12.2022 року провадження у справі було відкладено через неявку у судове засідання сторін без поважних причин та представника позивача, встановлено відсутність відзиву та попереджено сторону позивача про можливість залишення позовної заяви без розгляду в разі повторної неявки у судове засідання без поважних причин (а.с.39). У судове засідання позивач та представник позивача не прибули, про день, час та місце судового засідання позивач повідомлялися належним чином. Від представника позивача адвоката Смірнова Сергія Івановича засобами поштового зв`язку надійшла заява від 09.01.2023 року про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача та підтримку позовних вимог (а.с.50-51), що дозволяє суду розглянути справу по суті. Те, що представник позивача помилково вважав, що справа слухається у загальному позовному провадженні на суть питання про можливість слухання справи не впливає. Відповідач у судове засідання повторно не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.44-45), причини неявки суду не повідомив. Від його імені зворотне повідомлення повернулося до суду із відміткою органу поштового зв`язку про те, що адресат за вказаною адресою відсутній. Таким чином, судом встановлюється повторна неявка у судове засідання належним чином повідомленого відповідача без поважних причин, що дозволяє суду у порядку ч.4 ст.223 ЦПК України розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється. Справа розглядається у загальному порядку, оскільки сторона позивача згоди на заочний розгляд справи не надавала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного. 08.11.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у формі письмової розписки, на підставі якої відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США, з терміном повернення до 20.04.2022 року із порядком погашення у розмірі 300,00 доларів США щомісячно, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією відповідної розписки, текст якої та її суть відповідачем не оспорювалися (а.с.6). Таким чином, договір між сторонами мав чіткий строк його закінчення, однак відповідач отримані ним у позику кошти у визначений у договорі строк не повернув, при цьому частково виконавши зобов`язання у розмірі 270,00 доларів США. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Абзацом другим частини першої статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг майна чи коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання майна чи коштів. Тому вимоги позивача щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1230,00 доларів США саме з відповідача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню. Суд погоджується також з вимогою позивача щодо можливість стягнення коштів отриманих у борг у валюті отримання позики з визначення їх еквіваленту у національній валюті України - гривні для обрахування ціни позову, оскільки таке право позивача передбачено висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, зокрема в якій було зазначено наступне. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимоги позовної заяви [PERSON] , подану його представником, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду із відповідним позовом, які складаються із судового збору у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved