Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Заявник [PERSON] , яка взята на облік внутрішньо переміщеної особи, звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження, заінтересована особа Міністерство соціальної політики України, в якій просить встановити факт її поранення 10.03.2022 в м.Маріуполь Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Підставою для звернення до суду із даною заявою є та обставина, що вона 10.03.2022 отримала осколкове поранення. В подальшому, 26.03.2022 їй здійснено ампутацію руки. 09.11.2022 їй видано довідку до акту МСЕК де вказана причина інвалідності загальне захворювання. Просить встановити причинно-наслідковий зв`язок між цим, оскільки встановлення такого факту їй необхідне для отримання соціальних гарантій та пільг. В судовому засіданні заявник свою заяву підтримала повністю. Вказала, що вона спільно із сім`єю проживала в м.Маріуполь Донецької області. Після повномасштабного вторгнення 24.02.2022 вона залишилася проживати з своїми дітьми там. 10.03.2022 під час чергового бомбардування та вибуху поблизу їх житлового будинку, вона отримала осколкове поранення правої руки. Її госпіталізували в лікарню №17 м.Маріуполь, де їй було надано медичну допомогу. У зв`язку з погіршенням її стану здоров`я 26.03.2022 її перевезли автомобілем швидкої допомоги до м.Донецьк, де госпіталізували до лікарні та того ж дня ампутували праву руку. В подальшому, вона пройшла огляд та отримала акт СМЕ, який підтверджує отримання нею мінно-вибухової травми. 09.11.2022 їй видана довідка до акту огляду МСЕК де вказана причина інвалідності загальне захворювання, а також встановлено другу групу інвалідності. Разом з тим, така причини інвалідності не відповідає дійсності, оскільки її вона отримала внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення причинно-наслідкового зв`язку цього їй потрібно для повноцінного захисту її прав та свобод, можливості отримувати безкоштовне лікування та реабілітації. Від представника заінтересованої особи до суду надійшли пояснення у справі зі змісту яких вбачається, що Мінсоцполітики не може бути заінтересованою особою у справі, оскільки дане питання не віднесено до його компетенції. Вказує, що відповідно до Закону України „Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні медико - соціальні експертні комісії перебувають у віданні Міністерства охорони здоров`я України. Тому, вважає, що саме цей орган державної влади є заінтересованою особою. Також просить\~при прийнятті\~рішення врахувати\~той факт,\~що Верховний Суд неодноразово зазначив про можливість встановлення не самого факту поранення, смерті чи вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а про можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією Російської Федерації. Заслухавши пояснення заявника [PERSON] , дослідивши матеріали справи та взявши до уваги письмові пояснення у справі представника заінтересованої особи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] отримала поранення 10.03.2022 внаслідок бомбардування м. Маріуполь Донецької області. Першу медичну допомогу отримала у міській лікарні № 17 м. Маріуполь Донецької області. Однак, 26.03.2022 її госпіталізовано до республіканського травматологічного центру „ДНР, де було здійснено ампутацію правої руки. 09.11.2022 Обласною комунальною медичною установою „Центр медико соціальної експертизи [PERSON] видана довідка до акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 069197, де вказана причина інвалідності - загальне захворювання. В заяві [PERSON] зауважує, що поранення вона отримала внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, проте документи, що засвідчують факт її каліцтва, не визначають причино - наслідкового зв`язку отриманих нею поранень саме через збройну агресію Російської Федерації. Встановлення такого факту необхідне для отримання соціальних гарантій. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Дійсно, факт каліцтва чи отримання поранення (травми) в судовому порядку встановлений бути не може, проте, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що [PERSON] отримала поранення під проживання в м.Маріуполь Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявниця акцентувала увагу на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням поранення та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено. Разом із тим, по суті факт отримання поранення є обґрунтуванням необхідності встановлення іншого факту. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та ІІІереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»). Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року К» 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України. Статтею першою Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до абзацу 2 постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Крім того, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором. Силові дії Російської Федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, [PERSON] звертала увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, нею отримано поранення внаслідок мінно-вибухової травми. Вказувала, що від встановлення цього юридично значимого для неї факту, залежить виникнення прав та обов`язків, у тому числі щодо отримання нею відповідної допомоги. Отже, фактичною підставою звернення до суду [PERSON] стала необхідність встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням нею поранення та збройною агресією Російської Федерації проти України з метою подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій, державних та приватних інтитуцій. Враховуючи викладене, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо травмування заявника внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням поранення та військовою агресією Російської Федерації. За вказаних обставин та з урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне встановити такий факт в судовому порядку, оскільки це відповідатиме законним правам та інтересам заявника [PERSON] . Дана позиція в подібних правовідносинах викладена в постанові ВС у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 05.12.2022 в справі №490/6057/19-ц. Враховуючи наведене,

Outcome: approved