Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

Позивач у лютому 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, однак у ній не проживає з 2005 року, витрат по утриманню квартири не несе, тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 15.03.2021 провадження у справі відкрито та її розгляд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У червні 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої відповідач позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. У жовтні 2021 року позивачем подано до суду уточнення до позовної заяви, відповідно до яких позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача заподіяну моральну шкоду 700 000,00 грн. Протокольною ухвалою суду від 25.01.2023 залишено вказані уточнення без розгляду, оскільки чинним ЦПК України не передбачено такого виду документу, крім того, ухвалою суду від 15.03.2021 зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України процесуальні дії, передбачені ст.ст. 39, 49, 51, 52, 53, 91, 93 ЦПК України можуть вчинятися учасниками справи до початку першого судового засідання у справі. Відповідно до матеріалів справи, перше судове засідання відбулось 09.04.2021, тоді як уточнення позивачем подано 01.10.2021, тобто із пропуском процесуальних строків. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у позові. Допитана у якості свідка [PERSON] (цивільна дружина позивача, проживає з позивачем більше 12 років без реєстрації шлюбу) повідомила суду, що з колишньою дружиною позивача [PERSON] вона не спілкувалась та ніколи не бачила. Підтвердила все, що зазначено у позові, зокрема те що у 1994 році позивач отримав квартиру за адресою: [ADDRESS] , у цей час позивач був розлучений. Однак, у 2003 році відповідач продала свою квартиру в м.Ірпінь та попросила позивача прописати її у його квартирі для прописки, щоб влаштуватись на роботу. Для прописки відповідача у квартиру позивача, вони повторно зареєстрували шлюб. У 2009 році відповідач змінила замки на вхідних дверях квартири, сама там не проживає та заселила у квартиру сторонніх осіб. Позивач не мав доступу до своєї квартири та проживав у квартирі свідка до 12.11.2021, коли з поліцією було встановлено, що у квартирі ніхто не проживає. Свідок [PERSON] повідомила, що була присутня коли відкривали квартиру, зазначила, що коли під`їхали до квартири, дзвонили у двері, але ніхто не відкрив, в квартирі нічого не було чутно. Свідку відомо, що спірна квартира належить позивачу, але там мала жити якась жінка, скільки часу вона там не живе свідок сказати не може. Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу на підставі ордеру на житлове приміщення №14 від 24.01.1994 надано у користування однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 22.06.1993 та рішення Дарницького районного суду м.Києва від 01.12.2017 вбачається, що сторони двічі укладали шлюб, який рішенням суду від 01.12.2017 було розірвано остаточно. На підтвердження позовних вимог, позивачем надано до позову заяву від 23.12.2018 про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2006 року не проживає . Вказану заяву підписано 5 свідками. Проте, суд не може прийняти вказану заяву, як належний доказ, оскільки факт не проживання особи не засвідчено відповідальними особами ЖЕД або ОСББ вказаного будинку. Щодо поданого до суду листа з Дарницького УП ГУ НП у м.Києві, що підтверджує факт не проживання відповідача у спірній квартирі, суд зазначає наступне. Вказаний лист складено не конкретизовано, а саме: не значено конкретних дат виходу дільничного за адресою: [ADDRESS] , не зазначено анкетних даних мешканців будинку, з якими спілкувався дільничний. Враховуючи викладене, лист з Дарницького УП ГУ НП у м.Києві від 11.08.2020 є неналежним та недостатнім доказом в розумінні ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідач з 2003 року проживає у спірній квартирі, іншого житла у відповідача немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер довідки 262664112 від 22.06.2021, крім того, відповідач добросовісно несе витрати з утримання квартири [ADDRESS] , на підтвердження чого відповідачем до суду надано низку квитанцій по оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 137-138). Враховуючи викладені обставини справи, із поданих до суду позивачем доказів не можливо встановити, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше півроку, як це передбачено ст. 71 ЖК Української PCP, на яку посилається позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог, ні тим більше з 2006 року. Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідні висновки містяться у Постанові КЦС ВС від 15.01.2020 в справі №754/613/18, у Постанові КЦС ВС від 06.11.2019 у справі № 362/3042/17, у Постанові КЦС ВС від 09.11.2022 у справі № 753/771/21. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло, зокрема ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (аналогічна позиція викладена у Постанові КЦС ВС від 15.01.2020 у справі № 754/613/18, та у Постанові КЦС ВС від 06.11.2019 у справі № 362/3042/17). У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). У п. 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, установленого та безпечного місця в суспільстві (аналогічна позиція викладена у Постанові КЦС ВС від 15.012020 у справі № 754/613/18). Разом з тим, з 12.11.2021 до 17.11.2021 позивач не впускав відповідача до квартири та не погоджувався віддавати речі і навіть документи відповідача. У зв`язку з чим 17 11.2021 відповідачем було подано заяву-повідомлення на телефон за скороченим номером екстреного виклику поліції «102» про вказані події за адресою: [ADDRESS] та повідомлено про необхідність виїзду патрульної поліції на місце події. Після прибуття патрульної поліції позивач погодився віддати всі речі та документи відповідача, що підтверджується рапортом та довідкою оперативного чергового Дарницького УП ГУНП у м.Києві від 17.11.2021, заявою та поясненнями відповідача. У зв`язку з чим, відповідач змушена була покинути спірну квартиру. Таким чином, визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірної квартири, яке є єдиним житлом для проживання. Таке виселення відповідача покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Водночас позивачем у справі не надано суду жодних доказів на підтвердження позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed