Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 05 вересня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю. Д., зареєстрований в реєстрі за №2224, з підстав передбачених ст. 203, 215, 247, 248 ЦК України. 29 листопада 2021 року представником позивача подана заява про зміну підстав позову. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , яка постійно проживала та була зареєстрована у будинку [ADDRESS] , який належав їй на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 1963 року №1708, посвідченого нотаріусом Другої Вінницької міської державної нотаріальної контори. За життя нею заповіт не складався. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] , не відмовлявся від неї, оскільки був зареєстрований та проживав на час смерті за однією адресою із матір`ю, однак, спадкові права за життя належним чином не оформив. [INFO] [PERSON] помер. Згідно витягу від 18 грудня 2009 року №22475845 про реєстрацію у Спадковому реєстрі, Другою вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №446/09 після його смерті. У 2013 році позивач надав доручення своєму брату - відповідачу [PERSON] для оформлення частки спадкового майна після смерті батька, а також надалі відчужити належну позивачу частку у спадщині та передати кошти за відчуження (продаж) частки. 09 листопада 2012 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину №2-3057 [PERSON] на Ѕ частку житлового будинку, господарських будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , а 18 квітня 2013 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину №2-535 [PERSON] на Ѕ частку житлового будинку, господарських будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, між спадкоємцями договір про виділ частки в натурі у житловому будинку чи договір про встановлення порядку користування житловим будинком не укладався, у судовому порядку такі спори не розглядалися. Разом з тим, 20 січня 2020 року позивачу повідомили про оголошення на вебсайті «DOM.RIA» про продаж Ѕ частини його будинку, хоча такого оголошення він не розміщував. За результатами пошуку ним було віднайдено таке оголошення. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 січня 2020 року №197065289 та інформаційної довідки (деталізованої) від 23 січня 2020 року №197372149 стало відомо, що Ѕ частка житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих у [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2224 від 05 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю. Д., відповідно на підставі цього договору було припинене право власності позивача на Ѕ частку спірного майна. Іншим власником Ѕ частки спірного майна залишився [PERSON] . Про наявність укладеного договору купівлі-продажу на користь дружини брата позивач не знав, відповідач його не повідомляв та грошей не передавав. Вважаючи договір купівлі-продажу №2224 від 05 вересня 2013 року недійсним, таким, що суперечить чинному законодавству, позивач зазначає, що укладенню договору купівлі-продажу передувало укладення 26 червня 2013 року відповідачами шлюбного договору, за яким вони, зокрема, домовилися про непоширення положень ст. 60 СК України на Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого у [ADDRESS] . Про наявність цього договору позивачу стало відомо лише у березні 2020 року. Позивач вважає вказаний шлюбний договір інструментом для заволодіння належною йому часткою майна, право на розпорядження яким на момент укладення шлюбного договору уже було у однієї із сторін договору - [PERSON] на підставі наданої йому позивачем довіреності від 11 квітня 2013 року, та отримання у спільне користування відповідачами усього домоволодіння. Вважає шлюбний договір фіктивним та направленим не на врегулювання майнових відносин подружжя, а на заволодіння майном довірителя шляхом створення умов для укладення 05 вересня 2013 року правочину (купівлі-продажу) від імені довірителя в інтересах представника [PERSON] та його дружини [PERSON] , оскільки умовами цього шлюбного контракту передбачене право користуватися майном іншої сторони у відповідності для призначення майна. Позивач вважає, що підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним є укладення представником особи правочину в своїх інтересах та в інтересах свої сім`ї. При цьому, зазначає про неотримання коштів за таким договором купівлі-продажу, що вказує на те, що цей правочин не був реальним і фактично відбулося дарування [PERSON] своїй дружині [PERSON] майна свого довірителя - позивача, тобто правочин був безвідплатним, що свідчить про його фіктивність. Також вказує, що шлюбний договір суперечить актам законодавства, оскільки ним регулюється порядок укладення договору купівлі-продажу всупереч положень ч. 3 ст. 65 СК України, укладений у відсутність необхідної згоди [PERSON] на придбання майна [PERSON] .. Тобто, на думку позивача, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України вищевикладене прямо вказує на недійсність договору купівлі продажу №2224 від 05 вересня 2013 року внаслідок недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, адже укладений всупереч вимогам, встановленим ч.3 ст. 65 СК України. Крім того, позивач вказує на укладення договору купівлі-продажу [PERSON] , як представником за довіреністю, всупереч його волі, у власних інтересах та внаслідок зловмисної домовленості із [PERSON] , що також є підставою для визнання правочину недійсним (а.с. 181-190, т.2). Користуючись наданим правом, представником відповідачів поданий відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну підстав позову. Викладаючи обставини щодо переходу у власність учасників справи спірного майна, заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі та вважає договір купівлі-продажу дійсним. Зазначає, що 11 квітня 2013 року позивач надав відповідачу [PERSON] довіреність, якою уповноважив останнього вчинити дії щодо оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті батька, а також продати належну позивачу частку житлового будинку у будь-якій особі на власний розсуд, укласти та підписати від його імені договір купівлі-продажу, визнаючи ціну, строки та інші умови на власний розсуд. Таким чином позивач у вказаній довіреності виразив свою волю та бажання продати належну йому частку у житловому будинку. Відповідачка [PERSON] вирішила придбати відповідну частку житлового будинку за рахунок належних їй особистих коштів у свою особисту власність, оскільки проживала в іншій частині житлового будинку із трьома дітьми, що потребувало збільшення житлової площі. Разом із тим, з огляду на міжособистісні стосунки із [PERSON] як подружжям виникла необхідність у врегулювання відповідних відносин шляхом укладення шлюбного договору. Уклавши 26 червня 2013 року шлюбний договір відповідачі передбачили, що належна позивачу Ѕ частина житлового будинку буде придбаватись за особисті кошти [PERSON] та ця частина житлового будинку буде належати їй на праві особистої власності. Надалі воля позивача була виконана відповідачем [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року, а кошти передані позивачу, що підтверджується показами свідків. Факт того, що позивач не вважав себе власником відповідної частки житлового будинку підтверджується і тим, що позивач із моменту продажу не вчиняв дій з її догляду та оплати комунальних послуг. Укладення договору купівлі-продажу з відповідачкою [PERSON] не свідчить про дії [PERSON] в своїх інтересах чи в інтересах [PERSON] , а навпаки відповідали волі та інтересам позивача. При цьому представник зазначає, що дійсність шлюбного договору була підтверджена постановою Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року. Щодо тверджень позивача про порушення ч. 3 ст. 65 СК України як підстави недійсності договору купівлі-продажу, то представник відповідачів вказує, що відносини подружжя з приводу майна, що є особистою власністю подружжя, не містять вимоги щодо отримання згоди іншого подружжя на укладення договору щодо майна, яке є об`єктом права особистої приватної власності кожного з подружжя, що свідчить про те, що під час укладання договору купівлі-продажу порушення вимог СК України допущено не було. У відзиві також звертає увагу на пропуск позивачем строків позовної давності, адже строк дії виданої довіреності складав три роки - до 11 квітня 2016 року. Відповідно якщо позивач стверджує про те, що йому не було відомо про продаж будинку, то принаймні після завершення строку дії довіреності він повинен був потурбуватися та дізнатися щодо долі належного йому майна. Також звертає на нелогічну поведінку позивача та його звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором купівлі-продажу ( а.с.221-226, т.2). 11 січня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій заперечуються доводи відповідачів. Наголошується, що відповідач був уповноважений в тому числі на продаж успадкованого майна та приватизованої земельної ділянки, а фактично відбулося передання дружині повіреного - [PERSON] у власність Ѕ частки житлового будинку, а повіреному у користування, а не його реальний продаж, підтвердженням чого є положення п. 2.3 шлюбного договору, що суперечить волі довірителя позивача, викладеній у довіреності. При цьому жодних коштів позивач від відповідачів за набуття ними майна не отримував. Щодо заперечень відповідачів на необхідність отримання письмової згоди [PERSON] для придбання майна, то вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу відбулося розпорядження спільними коштами, а отже згода [PERSON] для вчинення правочину була обов`язковою, як це передбачено ч. 3 ст. 65 СК України. Нотаріус в свою чергу не встановлював особистісну належність коштів лише [PERSON] , а питання зміни правового статусу грошових коштів шлюбним договором не вирішувалося. Щодо пропуску строків позовної давності зазначає, що з часу надання довіреності відповідачу, усі документи на житловий будинок, зокрема, свідоцтва про право на спадщину, технічний паспорт на будинок, домова книга, знаходились та досі знаходяться у відповідача. Сторони постійно проживали спільно в одному будинку, лише в різних частинах, позивач зберігає у будинку свої особисті речі та до звернення до суду мав вільний доступ до частини будинку. Лише у січні 2020 року позивачу від сусідки стало відомо про оголошення щодо продажу його частини будинку, хоча він такого не розміщував. Про відчуження будинку ще у 2013 році позивач також не знав, а строк довіреності, хоч і закінчився у 2016 році, але до цього часу для позивача нічого не змінилося, він як і раніше проживав та користувався своєю частиною будинку, тобто жодних підстав вважати свої права порушеними до січня 2020 року не мав. Вважає, що строк давності підлягає поновленню, а його право - судовому захисту. Щодо подання ним позову про стягнення коштів, то вказує, що оскільки такий договір ще не визнаний недійсним, а коштів він не отримував, про договір дізнався в 2020 році, що зумовило початок перебігу строку позовної давності, а тому і звернувся до суду з позовом, провадження по якому зупинено ( а. с. 4-13, т.3). Позивачем також подане клопотання про поновлення строку позовної давності, в якому також наголошується на тому, що про укладення оспорюваного договору він не знав, відповідач не повідомляв, коштів не передавав. З часу надання доручення усі документи на будинок знаходилися та знаходяться у відповідача, сторони постійно проживали в одному будинку, лише в різних частинах, постійно бачилися, позивач зберігає у будинку свої речі та до недавнього часу мав вільний доступ до нього (а.с.98-101, т.3). Представник відповідачів скористався правом та подав заперечення, які за своїм змістом є аналогічні відзиву на позов. Також звертає увагу, що оспорюваний договір відповідав волі позивача, про що свідчить довіреність від 11 квітня 2013 року, кошти відповідачу було передано, а відповідач [PERSON] не набув у свою власність частку житлового будинку, яка належала позивачу, що підтверджується шлюбним контрактом. При цьому зазначає, що [PERSON] , будучи співвласником Ѕ частки у праві власності на житловий будинок, вже мав право користування ним. Звертає увагу, що під час укладення договору купівлі-продажу не було допущено порушень ст.65 СК України та вказує на пропуск строків позовної давності наслідки якого просить застосувати ( а.с.24-28, т.3). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2020 року витребувано: з Другої вінницької державної нотаріальної контори копії спадкових справ щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] (останні адреси проживання: [ADDRESS] ); у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Посвятенка Ю. Д. копії договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , укладеного 05 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , та копії документів, які стали підставою для його укладення; в Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] для огляду в судовому засіданні. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про об`єднання в одне провадження цивільних справ №127/1786/20 та №127/13631/20 та зупинено провадження в справі до набрання законної сили рішення суду в справі №127/13631/20. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року поновлено провадження в справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року заява про зміну підстав позову прийнята до розгляду. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року задоволено клопотання про виклик свідків та закрите підготовче провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2022 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) відповідно до ст. 222 ЦПК України залишене без розгляду клопотання сторони позивача про виклик свідка. У судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник - адвокат Лавренчук А. С. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - адвокат Гурба М. В. у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві, вважають їх безпідставними та необґрунтованими. Допитаний як свідок [PERSON] , який є сусідом позивача, показав, що позивач постійно проживав в одній із частин будинку, в іншій - мешкав [PERSON] . Частина будинку позивача та подвір`я були доглянуті, покошена трава, обрізані дерева, з 2020 року не проживає, його частина закрита, забиті вікна, про продаж цієї частини будинку відповідачем та спір щодо цього дізнався від позивача в 2020 році. Допитаний як свідок [PERSON] , який також мешкає по [ADDRESS] та є лікарем загальної сімейної практики, показав, що знає сім`ю [PERSON] тривалий час, не один раз відвідував їх, заходив, коли хтось хворів, робив призначення, йому довіряли, так як виросли всі на одній вулиці. Після смерті батька сторін [PERSON] він знав, що його частина залишилася [PERSON] , а частина, в якій жила бабушка, мала бути [PERSON] . [PERSON] жив в своїй частині будинку безперервно, він заходив до нього, пам`ятає як позивач фарбував вікна, лагодив паркан, облаштовував стежку з цегли, його дружина (коли жила з ним) висаджувала квіти, обробляла ділянку, в 2017 чи 2018 роках свідок допомагав йому копати вигрібну яму, десь в 2019 році - переносити дрова, а в 2020 - обрізати виноград, вони ще вели розмову про covid. Останній рік двері в частині будинку, де жив [PERSON] , забиті, самого ж [PERSON] там не бачив десь близько півтора року. Зі слів знайомих дізнався, що [PERSON] викликав поліцію, щоб виселити [PERSON] . Свідок намагався порозмовляти з [PERSON] з приводу продажу частки [PERSON] . Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він є кумом як позивачу, так і відповідачу, живе неподалік, сім`ю [PERSON] знає тривалий час. Будинок по [ADDRESS] поділений на дві половини. [PERSON] прожив з батьком в одній половині будинку, в якій і залишився проживати після смерті батька, а [PERSON] з дружиною, повернувшись з м.Одеси після смерті бабушки, - в іншій. Свідок стверджує, що позивач постійно проживав в будинку, як працював водієм часто їздив у відрядження, доглядав будинок, фарбував паркан, викопав та бетонував вигрібну яму. Вказував, що в період оформлення документів на будинок [PERSON] не міг собі облаштувати газове опалення (лічильник був спільний) та з цього приводу свідок розмовляв з [PERSON] і той запевняв, що питання вирішиться, коли оформлять документи та встановлять два лічильники, а наразі потрібно частину будинку від`єднати, а тому [PERSON] деякий час його опалював пічкою. Свідок здивований продажем, вказував, що [PERSON] не мав наміру продавати будинок, так як не має іншого житла та хотів залишити його в спадок своїй дочці. Стверджував, що якби в [PERSON] появилися кошти він обов`язково сказав. При цьому звертав увагу, що будь-яких ознак, які би вказували, що в [PERSON] появилися кошти не було. Свідок [PERSON] , який є сусідом сторін, показав, що знає братів давно, з [PERSON] спілкувався більше, та як останній постійно мешкав в будинку, а [PERSON] жив певний час в м.Одесі. Востаннє в [PERSON] був десь роки два-три назад, а коли почався спір між братами, то вже не заходив. Частина будинку [PERSON] була облаштована побутовою технікою, був газ і світло. [PERSON] ремонтував паркан, покрівлю. Допитана як свідок [PERSON] , яка є тіткою [PERSON] та [PERSON] , вказувала, що [PERSON] постійно мешкав по [ADDRESS] , а [PERSON] - певний час жив в м.Одесі, де і познайомився з [PERSON] , а потім повернувся в м. Вінницю. [PERSON] працював водієм, а коли до м.Вінниці приїхав [PERSON] - допомагав йому з перетяжкою меблів, але не довго, коштів останній йому не платив. Після смерті їх батька вона постійно підтримувала контакт з племінниками по телефону, вітали на свята один одного, вона їм висилала кошти, як одному, так і іншому, зокрема і на оплату комунальних послуг. Востаннє була в будинку на похоронах брата, потім десь в 2015 чи 2016 році заїжджала. [PERSON] жив в частині будинку напроти гаража, в будинку був холодильник, телевізор, диван, речі, в кімнатах було накурено. Десь в 2019 році, [PERSON] , будучи у відрядженні в м.Одесі, заїхав до неї і вона дала йому 2 ліжка, тумбочки, пральну машину, а також рулон водопровідної труби з поліматеріалу 20-50 метрів і сантехніку для облаштування в його частині санвузла. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що [PERSON] не бажав платити спільно за комунальні послуги та мав оформити документи на окремі рахунки (встановити 2 лічильники). Звертала увагу, що [PERSON] ніколи не заводив розмову з нею про намір відчужити свою частку будинку, жив у своїй половині, а якби продав і отримав кошти, то спився й про це знала б вся вулиця. Вважає, що [PERSON] підпоїв [PERSON] в момент оформлення довіреності, сказавши, що це для вирішення питання по встановленню лічильників, а той і повірив. Свідок дорікала [PERSON] за цей правочин вказуючи, що [PERSON] потрібно десь жити, а [PERSON] їй відповів, що [PERSON] і так вже не «жилець». Сумнівається, що в [PERSON] були гроші на купівлю частки [PERSON] , а версія з продажу квартири бабушки [PERSON] в м.Одесі не спроможна, так як у її бабушки є ще дочка, онуки та й вона з багатодітної неблагополучної сім`ї. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він є родичем [PERSON] та вказував, що він разом зі своїм сином [PERSON] десь у вересні 2013 року супроводжували [PERSON] з коштами з м. Одеси до м. Вінниці та був свідком як ці коти (це була гривні, купюри по 200,00 грн) [PERSON] передав [PERSON] за купівлю будинку, останній перерахував та написав розписку. Далі він зі своїм сином залишилася вдома, а [PERSON] з [PERSON] поїхали по справам. Аналогічні показання дав і свідок [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, їх представників, показання свідків, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 серпня 2006 року. За життя [PERSON] був складений заповіт від 02 жовтня 1979 року за яким усе своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, на що за законом матиме право, заповіла сину [PERSON] . [PERSON] була власником житлового будинку з прибудовами, господарським будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом другої Вінницької міської державної нотаріальної контори 28 травня 1964 року за реєстром №1708, право власності зареєстроване КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в реєстрі прав власності на нерухоме майно 23 серпня 2012 року за реєстраційним номером 37455514, номер запису 7490 в книзі №22. Згідно матеріалів спадкової справи №384/2006 до майна померлої [PERSON] . [PERSON] спадщину після смерті матері прийняв, звернувшись 03 жовтня 2006 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак не оформив своїх спадкових прав. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 грудня 2009 року [PERSON] помер [INFO] . Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами, батьком яких є померлий [INFO] [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 15 серпня 1985 року та серії [NUMBER] від 19 липня 2012 року. За матеріалами спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] №446/2009 [PERSON] та [PERSON] своєчасно подали заяви про прийняття спадщини, яке залишилося після смерті батька та спадкове майно, яке померлий прийняв після смерті своєї матері [PERSON] 09 листопада 2012 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на Ѕ частку цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належав матері померлого [PERSON] - [PERSON] . За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 січня 2020 року №197065289 та 23 січня 2020 року №197372149 право власності на Ѕ частку зазначеного житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за [PERSON] 16 серпня 2013 року, номер запису про право власності 2139584, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:5046559 від 16 серпня 2013, [PERSON] , реєстраційна служба Вінницького міського управління юстиції . 11 квітня 2013 року позивачем [PERSON] видана довіреність, якою [PERSON] був уповноважений бути його представником з усіма належними повноваженнями з питань, пов`язаних, зокрема, з: оформленням його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька [PERSON] , а саме на Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , приватизацією на його ім`я земельної ділянки (в цілому або у часткову власність), призначеної для обслуговування вказаного житлового будинку, та оформленням у встановленому чинним законодавством порядку його права власності на цю ділянку, продажем успадкованого ним майна та приватизованої земельної ділянки (її частки). 18 квітня 2013 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на Ѕ частку цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належав матері померлого [PERSON] - [PERSON] . Запис про право власності №709505 внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18 квітня 2013 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 1765122 від 18 квітня 2013 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н. С. Відомостей про приватизацію земельних ділянок, на яких розміщений цей будинок, матеріали справи не містять. Інформація щодо земельних ділянок за цією адресою внесена до Державного земельного кадастру. Судом також встановлено, що 29 вересня 2006 року [PERSON] уклав шлюб із відповідачкою [PERSON] , актовий запис №892, який розірваний рішенням Староміського суду м. Вінниці від 27 квітня 2011 року, що набрало законної сили 11 травня 2011 року. [PERSON] та [PERSON] 20 грудня 2011 року повторно зареєстрували шлюб, актовий запис №3751. 26 червня 2013 року подружжям [PERSON] та [PERSON] укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю. Д. за реєстровим №1431. Пунктом 1.2 цього шлюбного договору сторони визначають правовий режим майна, що буде набуте в період зареєстрованого шлюбу між ними, та домовилися про непоширення положень ст. 60 СК України на наступне майно: Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка буде придбана [PERSON] та стане її особистою приватною власністю. Згідно п. 1.2 шлюбного договору грошові кошти, які витрачатимуться на придбання зазначеної частки будинку, вважаються особистою приватною власністю [PERSON] , і згода [PERSON] на придбання частки житлового будинку не потрібна. Зазначене майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі якщо зазначена частка житлового будинку після її придбання за час шлюбу істотно збільшиться у своїй вартості, і при розпорядженні (продаж, міна, дарування, здача в найм (оренду) тощо) вказаним нерухомим майном згода [PERSON] не вимагається. Відповідно до п.2.3 кожна із сторін має право користуватися майном іншої сторони у відповідності з призначенням майна ( а.с.164, т.1) Обставини щодо реєстрації шлюбу між відповідачами, укладення ними, зокрема, шлюбного договору встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в справі №127/13631/20 та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України та не потребують повторному доказуванню. 05 вересня 2013 року [PERSON] , діючи за довіреністю від імені [PERSON] , уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю. Д. за реєстровим номером 2224. Інформація про реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] внесена до відповідного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 вересня 2013 року, номер запису про право власності: 2377147, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 5603597 від 05 вересня 2013 року приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Посвятенка Ю. Д. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Як встановлено судом 05 вересня 2013 року [PERSON] , діючи за довіреністю від імені [PERSON] , уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року, позивач вказує на фіктивність шлюбного договору, укладеного між відповідачами, як передумови укладення вказаного договору купівлі-продажу, а також порушення вимог ч. 3 ст. 65 СК України як наслідок укладеного шлюбного договору, що забезпечив відсутність у [PERSON] необхідності надавати згоду на придбанням подружжям нерухомого майна. Як слідує із матеріалів справи позивач у червні 2020 року уже пред`являв до суду позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним, вважаючи його фіктивним та укладеним внаслідок зловмисної домовленості його сторін, адже був направлений на створення умов для укладення 05 вересня 2013 року правочину від імені довірителя в інтересах представника - [PERSON] на члена його сім`ї - дружину [PERSON] . Однак постановою Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 127/13631/20, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2021 року скасоване та ухвалене нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним - відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції вважав позовні вимоги [PERSON] недоведеними належними доказами, а інших підстав та обґрунтувань недійсності шлюбного договору він у своєму позові не зазначав. Відтак доводи позивача про недійсність шлюбного договору відповідачів внаслідок його фіктивності, є неспроможними, таким надана уже відповідна правова оцінка судовим рішенням, яке набрало законної сили, а отже належить стверджувати про дійсність шлюбного договору та необхідність врахування його умов у контексті визначення прав подружжя при придбанні конкретно визначеного спірного нерухомого майна. Відповідно до частини першої статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до частин перших статті 14 та 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в статті 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть. Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб. У статті 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У статтях 92, 93 СК України передбачено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Умова шлюбного договору про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України прямо дозволена законом (частина друга статті 97 СК України) та тому сама по собі жодним чином не може свідчити про порушення таким шлюбним договором прав іншого з подружжя. Поряд з нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 93 - 97 цього Кодексу передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. При встановленні, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано сторонами в шлюбному договорі, виходячи з принципу свободи договору (стаття 8 СК України, статті 6, 627 ЦК України) до цих правовідносин підлягають застосуванню норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України. Укладення шлюбного договору, який містить умову про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України не можна кваліфікувати як порушення заборони передання за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України, на яку посилається позивач, дійсно передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Разом із тим, як установлено судом, шлюбним договором від 26 червня 2013 року відповідачі обумовили непоширення положень ст. 60 СК України на Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка мала на той час бути придбана [PERSON] та стати її особистою приватною власністю, за кошти, що є її особистою приватною власністю без згоди [PERSON] на придбання частки житлового будинку. Таким чином, укладення одним із подружжя договору купівлі-продажу без згоди другого з подружжя у даному випадку не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Обґрунтовуючи доводи власного позову [PERSON] також вказує на недійсність договору купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року, посилаючись на порушення вимог законодавства [PERSON] як його представником внаслідок укладення вказаного договору у своїх інтересах, а також зловмисної домовленості із покупцем, дружиною [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. За змістом частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Доведеність вчинення оспорюваного правочину таким, що вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (стаття 238 ЦК України), зокрема направленість умислу повіреного на вчинення правочину усупереч інтересам довірителя, у своїх власних інтересах чи в інтересах близьких осіб, є можливим лише на підставі певних доказів у їх сукупності. Перевіряючи доводи [PERSON] про те, що довірена особа [PERSON] діяв зловмисно, усвідомлюючи, що вчиняє правочин всупереч волі довірителя у своїх власних інтересах, оскільки відчужуючи належну [PERSON] Ѕ частину спірного будинку на користь своєї дружини [PERSON] він позбавляє довірителя єдиного для нього житла, виникнення негативних наслідків для довірителя, оскільки внаслідок укладення оспорюваної угоди він був позбавлений права власності на житло, яке було єдиним його місцем проживання (став безхатченком), та оцінка наявних у справі доказів, що підтверджують зазначені обставини у їх взаємозв`язку, вказують на доведеність позовних вимог про визнання оспорюваної угоди недійсною з цих підстав. Слід звернути увагу, що подружжя [PERSON] домовились щодо купівлі-продажу саме Ѕ частину спірного будинку та уклали між собою щодо цього майна шлюбний договір від 26 червня 2013 року, в той час коли [PERSON] відповідно до довіреності від 11 квітня 2013 року був уповноваженою особою позивача та відповідно мав право як на оформлення спадкових прав і приватизацію земельної ділянки, а також на розпорядження успадкованим майном та приватизованою земельною ділянкою. При цьому домовилися лише щодо Ѕ частину спірного будинку. При цьому, що [PERSON] , як слідує з матеріалів справи, 10 червня 2013 року вже отримав витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, що підтверджує внесення даних земельної ділянки до державного земельного кадастру, зокрема щодо присвоєння кадастрового номеру. Слід констатувати, що шлюбним контрактом подружжя визначили правовий режим Ѕ частину спірного будинку як особисту власність дружини та [PERSON] не набув право власності на це майно, однак це не свідчить про відсутність його інтересу. Представник, укладаючи оспорюваний договір з власною дружиною, діяв в своїх особистих інтересах, адже отримав право користування цим майном. Суд не заперечує доводи відповідача, що право користування цим майном він мав як співвласник будинку, адже у його власності є також 1/2 частки в праві власності на будинок, однак в результаті цього договору він набув право користування цим майном ще і як член сім`ї нового співвласника, яким є його дружина, що свідчить про наявний його інтерес. Також слід вказати, що якщо представник і мав право розпорядження успадкованим майном, то таке розпорядження мало здійснюватися з приватизованою земельною ділянкою, на якій розташоване спірне будинковолодіння, що слідує з тексту довіреності. Так, відповідно до довіреності від 11 квітня 2013 року, виданої позивачем [PERSON] , [PERSON] був уповноважений бути його представником з усіма належними повноваженнями з питань, пов`язаних, зокрема, з: оформленням його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька [PERSON] , а саме на Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , приватизацією на його ім`я земельної ділянки (в цілому або у часткову власність), призначеної для обслуговування вказаного житлового будинку, та оформленням у встановленому чинним законодавством порядку його права власності на цю ділянку, продажем успадкованого ним майна та приватизованої земельної ділянки (її частки). Наразі, як вказувалося, доказів про приватизацію цієї земельної ділянки матеріали справи не містять, а продаж здійснювався лише частки житлового будинку, що не відповідає волі повіреного та також має для нього несприятливі наслідки. Суд звертає увагу, що попри виражену в довіреності від 11 квітня 2013 року позивачем волю на розпорядження як успадкованою часткою в будинковолодінні та приватизованою земельною ділянкою, позивач [PERSON] , що підтверджується показами свідків, проживав до початку судових спорів у вказаному помешканні, обслуговував, підтримував та облаштовував його та це було єдине його житло. Про наявність в нього у власності чи користуванні іншого житла матеріали справи не містять. Тобто довірена особа, діючи зловмисно, усвідомлюючи, що вона вчиняє правочин всупереч волі довірителя у своїх власних інтересах, оскільки відчужуючи належну йому частину спірного будинку на користь своєї дружини вона позбавляє довірителя єдиного для нього житла та права на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований будинок. З огляду на викладене позов з цих підстав підлягає задоволенню. Щодо обґрунтування позивачем недійсності договору купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року з підстав його фіктивності, то слід вказати, що згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. На підставі оспорюваного договору купівлі-продажу в покупця (відповідача [PERSON] ) виникло право власності на набуту частку в житловому будинку по [ADDRESS] , а тому суд не вбачає підстав для його кваліфікації як фіктивного. Щодо посилання позивача на неотримання ним коштів за цим договором, то саме невиконання учасниками правочину умов договору не робить його фіктивним. Щодо застосування позовної давності, слід зазначити наступне. Як слідує із матеріалів справи, відповідачами наголошується на пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду, посилаючись на те, що позивач надав [PERSON] довіреність у 2013 році із правом реалізації спадкового майна строком на три роки, відповідно після закінчення цього строку позивач мав потурбуватися про долю належного йому майна та довідатися про продаж належної йому частки будинку. 21 вересня 2022 року представником позивача - адвокатом Лавренчуком А. С. подане клопотання про поновлення стоку позовної давності, де зазначає, що з часу надання відповідачу довіреності у 2013 році усі документи на житловий будинок знаходилися і досі знаходяться у відповідача. Сторони постійно спільно проживали та продовжують проживати у одному будинку, лише у різних його частинах. Позивач же постійно проживав у спірному будинку, зберігає там свої особисті речі та мав вільний доступ. Лише протягом останніх років відносини із братом погіршилися та вони перестали контактувати. Лише 20 січня 2020 року позивачу стало відомо від сусідки про оголошення із продажу частини будинку та одразу ж звернувся за правовою допомогою, а отримавши інформаційну довідку з Єдиного державного реєстру нерухомого майна та інформації про відчуження належної йому частини будинку - захистом своїх прав до суду. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Однак закон передбачає два випадки перебігу позовної давності, зокрема, з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зі змісту вказаної норми випливає, що поновлення пропущеного строку можливе у випадку, якщо особа обґрунтує обставинами (причинами) як такими, що характеризують поважність пропуску строку, передбаченого законом для пред`явлення позову, та переконає суд в їх існуванні, надаючи відповідні докази по кожній з наведених таких обставин. Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом позивач, навіть після укладення відповідачами договору купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року, та до пред`явлення позову продовжував вільно проживати та користуватися Ѕ часткою житлового будинку, зберігає там свої особисті речі, тоді як і відповідачка [PERSON] з 2013 року як власниця майна не зверталася до позивача про усунення їй будь-яких перешкод у володінні та користуванні придбаною нерухомістю. Тобто за встановлених обставин, навіть з огляду на те, що строк довіреності закінчився, позивач не міг здогадуватися, що у 2013 році належна йому частка будинку була відчужена, така інформація була отримана лише у січні 2020 року. При цьому належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів щодо передачі коштів за цим договором матеріли справи не містять. За таких обставин суд вважає поважними причини пропуску строку давності та, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, визначених положеннями ст. 3 ЦК України, зокрема, принципу справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідне задовольнити заяву позивача, поновити строк позовної давності та задовольнити позовні вимоги. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позов носить немайновий характер та задоволений у повному обсязі, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1261,20 грн, з яких: 840,80 грн - належна до сплати сума судового збору за подання позову та 420,40 грн - судовий збір за подання заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved