Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за послугу з постачання природного газу в сумі 2611,45 грн. за період з 01.05.2020р. по 01.02.2022р. та витрати за оплату судового збору в розмірі 2481,00 грн. Позов мотивує тим, що [PERSON] є споживачем послуг з постачання природного газу, які надаються Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" з відкритим особовим рахунком № [NUMBER] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] на праві власності. Державна реєстрація на право власності, за вказаною адресою, проведена згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 526, виданий 16.03.2018р. приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Людмилою Станіславівною. Відповідно до виписки з фінансового стану по особовому рахунку [PERSON] , позивач надає послуги з газопостачання до оселі споживача, яка в свою чергу їх отримує та оплату проводить не в повному обсязі. Станом на 01.02.2022р., сума заборгованості за послуги з газопостачання Відповідача перед Товариством складає 2611,45грн. Заборгованість почала накопичуватись за період з 01.05.2020р. по 01.02.2022р. сума заборгованості, з помісячним відображенням нарахувань з дати її виникнення і підтверджується випискою з фінансового стану по особовому рахунку відповідача. Також зазначає, що виписка з фінансового стану містить інформацію (відомості) про відповідача, про адресу газифікованого об`єкту, обсяги споживання природного газу та суми проведених споживачем сплат з їх помісячним відображенням. До позову додав довідку про ціни на газ. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача заборгованість за послугу з постачання природного газу в сумі 2611грн. 45 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Мосьондз С.А. позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити з підстав, викладених в позові. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивачка за адресою [ADDRESS] не проживає і не зареєстрована. Вона зареєстрована в [ADDRESS] з 06.12.2016 року по даний час, про що надав довідку Василівського старостинського округу Тиврівської селищної ради Вінницького р-ну Вінницької обл. № 171 від 26.07.2022 року. До цього з 07.07.2007 року по 06.12.2016 року була зареєстрована в [ADDRESS] . Просив відмовити в задоволені позову з підстав викладених ним у відповіді на позов та письмових поясненнях в дебатах. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2496, договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Підтвердженням приєднання до умов договору є підписана та повернута заява-приєднання, та/або сплачений споживачем рахунок постачальника за поставлений природний газ, та/або фактичне споживання природного газу. Аналіз вищезазначених норм чинного законодавства у їх сукупності свідчить про те, що договір постачання природного газу є публічним; повна редакція договору на постачання природного газу є загальнодоступною, розміщена на веб-сайті постачальника. Судом встановлено, що [PERSON] є побутовим споживачем природного газу з відкритим особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12), і нею в травні 2020 року було сплачено по даному рахунку 1157,69 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 299937093 від 16.02.2022р. [PERSON] є власницею будинку по [ADDRESS] на праві власності. Державна реєстрація на право власності, за вказаною адресою, проведена згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 526, виданий 16.03.2018р. приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Людмилою Станіславівною, відомості про що зазначено в доданій довідці з Державного реєстру (а.с. 10-11). Враховуючи фактичне приєднання відповідачки до умов публічного типового договору постачання природного газу побутовим споживачам та споживання відповідачем природного газу, в період з квітня 2020 року по лютий 2022 року оплата за надання послуги з газопостачання здійснювалась відповідачем несвоєчасно, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 2611,45 грн., що стверджується розрахунком заборгованості (а.с. 12). Щодо правового регулювання спірних відносин, то суд виходить з настуних норм чинного законодавства. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Також, слід зазначити, що чинне законодавство передбачає акцептування договору шляхом оплати споживачем рахунку виставленого постачальником (ч.1 ст.642 ЦК України). Отже, наданий позивачем фінансовий стан (а.с.12) до матеріалів справи є підтвердженням вчинення правочину між сторонами та наявності обов`язку у Відповідача перед Позивачем щодо сплати заборгованості за послуги з постачання природного газу, оскільки відповідач отримує послуги з постачання природного газу та проводить за них часткову оплату. Відтак, згідно із зазначеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати житлово-комунальних послуг у повному обсязі. Вказане підтверджується правовими позиціями висловленими у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951 цс15; у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №639/10591/14-ц та від 17.01.2019 року у справі №486/156/17. Таким чином, між сторонами існували зобов`язальні правовідносини, які зі свого боку відповідач не виконувала належним чином, своєчасно не вносила необхідні платежі, чим порушила права позивача і допустила заборгованість станом на 01.02.2022 року в сумі 2611,457 грн., а тому позов підлягає до задоволення. Щодо доводів сторони відповідача висловлені у відповіді на позов та поясненях в дебатах, то суд не приймає їх до уваги з вищевказаних обставин, а також вважає необхідним зазначити наступне. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Стосовно забезпечення ефективного судового захисту статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, заява № 30210/96). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Враховуючи викладене, суд не вважає за доцільне давати відповідь на кожен аргумент представника відповідача, а його доводи рахує необгрунтованими, відтак, позов слід вважати доведеним і таким, що підлягає до задоволення. Крім того, з відповідача [PERSON] на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою останнім судового збору, у загальному розмірі 2481,00 грн.

Outcome: approved