Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.», третя особа: [PERSON] про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.» матеріальних збитків в сумі 14406 грн. 38 коп. та 10000 грн. моральної шкоди, а всього 24406 грн. 38 коп. внаслідок ДТП. 12.04.2021 року надійшла уточнена позовна заява про збільшення розміру позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, в якій позивач просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.» матеріальні збитки з урахуванням інфляційних та 3% річних у розмірі 22972 грн. 19 коп. та 10000 грн. моральної шкоди, а всього 32972 грн. 19 коп. 16.12.2021 року надійшов відзив представника відповідача з проханням відмовити [PERSON] в позові до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.» про стягнення 32972 грн. 19 коп. в повному обсязі, вирішити питання про залучення до участі у справі у якості відповідача ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп». Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.07.2019 року з вини водія автомобіля марки «MAN», держ. № [NUMBER] [PERSON] сталася ДТП, в результаті якої обидва транспортні засоби, у тому числі автомобіль ВАЗ-21011, що належить [PERSON] , отримали механічні пошкодження. Представник вказує на те, що позов про відшкодування матеріальних збитків заявлений до неналежного відповідача. У даній справі договір між сторонами про відшкодування шкоди не укладався, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Експертний висновок проведений за власною ініціативою позивача, витрати на його проведення не відносяться до матеріальних збитків завданих внаслідок пошкодження при ДТП, тому не підлягають стягненню. Щодо моральної шкоди позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. В судове засідання сторони не з`явились, представник позивача та представник відповідача надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст.ст.\~13, 81 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Постановою Красноградського районного суду Харківської області від 04.09.2019 року (справа №626/1899/19) визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Постановою суду встановлено, що 30.07.2019 року о 07 год. 20 хв. в Харківській області на 87 км. 58 м. автошляху Харків- Красноград- Перещепино (М29) водій [PERSON] керуючи транспортним засобом під час перестроювання з лівого в правий ряд не переконавшись, що це буде безпечним і не створить іншим небезпеки дорожнього руху здійснив зіткнення з транспортним засобом ВАЗ 21011, державний номерний знак [NUMBER] в результаті чого, обидва транспортні засоби механічні пошкодження. Згідно висновку експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса №20868 розмір матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП позивачу складає 17768 грн. 78 коп. Відповідно до ч. 6\~ст. 82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної безпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 зі змінами та доповненнями зазначає, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених ст.456 ЦК України. Пунктом 4 зазначеної Постанови визначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності, тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 зазначеної норми визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до\~ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого відноситься шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого. Згідно ч. 1\~ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до вимог п.п. 33.1.4 п. 33.1.\~ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених\~статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Згідно з\~ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до\~ст. 1194 Цивільного кодексу України\~\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах ліміту страхового відшкодування на винну особу\~\~суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного суду Великої палати від 04 липня 2018 року в справі №755/18006/15-ц. Згідно зі п. 22.1\~ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у раз настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Між товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.» (страхувальник) та ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуріанс груп» (страховик) 14.11.2018 року укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом №АМ/5017934, строк дії договору до 25.11.2019 року. Страхова сума за шкоду, заподіяну майном згідно з полісом №АМ/5017934 становить 100000 грн. Якщо потерпіла особа не погоджується з оцінкою експерта страхової, то має право не підписувати акт і призначити незалежну експертизу, яку проведе незалежна експертна установа та звернутися до суду для оскарження акту страхової компанії. Позивачем надано до позовної заяви лист ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп», з якого вбачається, що розмір страхового відшкодування за винятком франшизи 2000 грн. становить 6000 грн. Позивач погодився зі страховою сумою, не звертався до суду з заявою про оскарження цієї суми. Таким чином позов про відшкодування матеріальних збитків заявлений до неналежного відповідача. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів або замінювати первісного відповідача належним відповідачем, та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , звертаючись до суду із позовом, зазначив відповідачем товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.». Водночас, в якості відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.», яким завдано шкоди, не зазначив. Заяв чи клопотань про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача, а саме, товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер.оіл.», яким на його думку, йому завдано шкоди, у передбачений ЦПК України спосіб і строк не заявляв. Суд же позбавлений можливості без відповідного клопотання позивача, поданого у передбачений статтею 51 ЦПК України строк, самостійно заміняти первісного відповідача належним відповідачем або залучати до участі у справі співвідповідача. Ураховуючи викладене, позов про відшкодування матеріальних збитків заявлений до неналежного відповідача, належним відповідачем у позові про відшкодування шкоди, спричиненої транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, цивільна відповідальність якого застрахована, повинна бути ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуріанс груп» (страховик). Позов, пред`явлений до неналежного відповідача, який має відповідати за позовом, має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог. Правовий висновок щодо обґрунтованості відмови у позові, пред`явленого до неналежного відповідача, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed