Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] просить припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , яка 28.09.1993 була приватизована на нього, його сина [PERSON] та бабцю останнього [PERSON] . Кожному з них належало по 1/3 частини цієї квартири. [INFO] померла [PERSON] . Його син [PERSON] та відповідач [PERSON] частку померлої у спірному майні успадкували порівну, тобто по 1/6 частині. [INFO] його син [PERSON] трагічно загинув. Він як єдиний спадкоємець першої черги за законом звернувся до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.10.2006 став власником 1/6 частини спірної квартири. На підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.05.2015 за ним було визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відтак він став власником 5/6 частин спірної квартири. Відповідач, починаючи з 2006 року, не опікувався спірною квартирою, не сплачував жодних комунальних платежів, не мав наміру приїжджати в м. Стрий. Жодного зв`язку із ним він не підтримував. Спірна квартира, в якій ніхто не проживає, потребує ремонту, зробити який без дозволу співвласника він не може. Розпорядитися нею він також не має можливості. Частка [PERSON] є незначною і ніяк не може бути виділена в натурі. Більше того, квартира є неподільною, оскільки має один вхід, кухню та санвузол. Спільне володіння та користування квартирою неможливе. Припинення права власності [PERSON] на 1/6 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останнього. Спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. Відповідач є для нього абсолютно сторонньою людиною, взагалі не спілкується з ним, не повідомив йому своєї адреси, не проживає та не збирається проживати та брати участь в утриманні спірної квартири, хоча минуло більше п`ятнадцяти років, як він офіційно оформив право власності на свою частку в спірному майні. Враховуючи наведене, він змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 жовтня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 39/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.10.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 08.11.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 40/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 06.12.2022 /а.с. 49/. Розгляд справи по суті відбувся 03.01.2023 за участі позивача [PERSON] . Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, не заперечив проти проведення судом заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 28.09.1993 квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с. 8/. Судом встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.10.2006 у справі № 2-2582/2006 визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] /а.с. 9/. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14083437 від 30.03.2007 [PERSON] на підставі вищезгаданого рішення зареєстрував за собою право власності на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с. 11/. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.05.2015 у справі № 456/1225/15-ц визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його сина [PERSON] /а.с. 10/. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №52868163 від 09.02.2016 [PERSON] на підставі вищезгаданого рішення зареєстрував за собою право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с. 12/. Відтак на підставі вище досліджених правовстановлюючих документів судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] , а саме: позивачу [PERSON] належить 5/6 частин спірної квартири, відповідачу [PERSON] 1/6 її частина. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] від 03.02.2015 спірна квартира має наступні характеристики: загальна площа 56,6 кв.м, житлова площа 31,5 кв.м, а саме: кімната 1 площею 21,5 кв.м, кімната 2 площею 10 кв.м, кухня площею 6,0;2,8 кв.м, ванна кімната площею 2,5 кв.м, коридор площею 4,5; 9,3 кв.м /а.с. 31/. Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної часткової власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та наміром позивача припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості його частки та відсутності згоди останнього на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно з ч. 4, 5 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Зміст ст.\~316-319\~ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Положеннями ст.\~391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321\~ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.\~358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст. 364, 365, 367\~ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст.\~358\~ЦК України умова не є обов`язковою. Згідно зі ст. 370, 372\~ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~365\~ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст.\~365\~ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Крім того, як передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст.\~319\~ЦК України власність зобов`язує. Невиконання особою своїх обов`язків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст.\~365\~ЦК України є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачу [PERSON] належить 5/6 частин квартири [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] належить 1/6 частина спірної квартири. Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної часткової власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та наміром позивача припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості її частки та відсутності згоди останнього на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Позивач, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 365 ЦК України, серед яких: частка співвласника є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, та одночасну готовність виплатити грошову компенсацію відповідачу вартості його частки, що підтверджується внесенням відповідної суми на депозитний рахунок. Водночас, відповідачем на заперечення даних доводів не надано жодних доказів. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача [PERSON] належним чином обґрунтованими та мотивованими з огляду на таке. В першу чергу, суд звертає увагу на звіт про оцінку майна та документи, які бралися як вихідні дані та долучені до матеріалів справи, відповідно до якого ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 491073,00 грн, відповідно вартість 1/6 частки квартири становить 81845,00 грн. Долучений технічний паспорт та правовстановлюючі документи підтверджують доводи позивача, що поділити в натурі квартиру [ADDRESS] з урахуванням, що частка відповідача складає 1/6 та частка позивача 5/6, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, тобто виділити окремі ізольовані приміщення неможливо; технічної можливості переобладнати квартиру в дві ізольовані квартири із самостійними входами немає, про що свідчить наявність одного входу, одного санвузла /а.с. 13-38/. Зазначене свідчить про наявність, як мінімум, двох підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, для припинення права власності співвласника. Крім цього, дослідженні в судовому засіданні обставини свідчать, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365\~ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц). В контексті наведеного суд враховує, що досліджені судом докази вказують на те, що припинення права власності на частку в спільному майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки він у спірній квартирі не проживає понад 15 років, відповідно забезпечений іншим житлом. Відповідно до ст. 365 ЦК України отримання згоди особи, право якої на частку в спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за її частку не передбачено, так як позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду. В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку в спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі «Андрій Руденко проти України»). Відповідно до квитанцій № 5 від 08.11.2022 та № 9 від 09.11.2022 позивачем на депозитний рахунок в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації у Львівській області внесено 81845,00 грн вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] , яка є предметом спору /а.с. 47-48/. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17. Відтак, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, відсутність необхідності обов`язкової згоди відповідача на отримання грошової компенсації та попереднє внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] та відповідно визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Відтак судові витрати слід залишити за позивачем на його вимогу.

Outcome: approved