Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

12 серпня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з 2006 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відносини в родині поступово погіршувалися, між подружжям стали виникати непорозуміння через постійні безпідставні звинувачення відповідача у подружній зраді. Систематичні виїзди [PERSON] закордон для працевлаштування призвели до того, що сторони стали чужими людьми один одному. Забравши власні речі, [PERSON] залишив родину і став проживати за іншою адресою. Кожен із сторін став жити своїм окремим життям. Не бажаючи надалі підтримувати сімейні відносини з чоловіком, позивач вирішила розірвати шлюб з відповідачем, оскільки примирення між ними є неможливим, а подальше збереження шлюбу стало суперечити її інтересам. В зв`язку з цим, [PERSON] просила розірвати шлюб, який був зареєстрований 11.07.2006р. Торговицькою сільською радою, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис №13. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Також позивач просила визначити місце проживання неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] разом з нею, оскільки діти проживають разом з нею та мають більшу прив`язаність до матері ніж до батька. 21.09.2022р. до суду надійшов відзив, в якому [PERSON] зазначив, що позовні вимоги щодо розірвання визнає та не заперечує проти їхнього задоволення. Інші вимоги позивача визнав частково та просив визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] разом з матір`ю, а місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом з ним. В обґрунтування своєї позиції вказав, що старша донька має більшу прихильність до матері, а менша [PERSON] має більшу прихильність до нього і висловлює своє бажання проживати разом з батьком. Крім цього, позивач часто їздить на роботу закордон і в той час дитина залишається без нагляду матері, тому проживаючи разом з батьком вона буде постійно знаходитись під його наглядом, турботою та захистом. Вважає, що проживання молодшої доньки з ним буде відповідати забезпеченню найкращих інтересів дитини. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 29.09.2022р. замінено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Отинійської селищної ради на належну - Виконавчий комітет Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області. Ухвалою від 24.10.2022р. підготовче провадження закрито та призначити справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, подали письмові заяви, в яких просили проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, письмовими заявами просив провести розгляд справи у його відсутність. Також 29.09.2022р. до суду надійшла заява від представника органу опіки та піклування Отинійської селищної ради, в якій просила проводити розгляд справи за їхньої відсутності з урахуванням поданого ними висновку щодо визначення місця проживання дітей. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін щодо предмету спору, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 липня 2006 року Торговицькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частинах третій та четвертій статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони на теперішній час разом не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, взаємним побутом не пов`язані. Характер відносин, які склалися між ними, свідчить про повний розпад сім`ї, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки вони не бажають підтримувати шлюбні відносини між собою та знайти спільну мову в сімейних питаннях. В зв`язку з цим, суд прийшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач не бажає після розірвання шлюбу відновлювати своє дошлюбне прізвище, суд залишає її прізвище без змін. Пунктами 4, 14 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. У випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. В даній справі судом встановлено наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання меншої спільної доньки, оскільки проти проживання старшої доньки з матір`ю відповідач не заперечував. Отже, вирішуючи спір в цій частині суд виходить з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Отинійіської селищної ради №141/2022 від 28.09.2022р. вбачається, що питання щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини (далі Комісія) 20.09.2022р. Під час розгляду питання [PERSON] повідомив, що бажає визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] 2013 р.н. разом з ним. З матір`ю дітей працівники служби у справах дітей спілкувалися напередодні та мати повідомила, що категорично проти аби її молодша донька проживала з батьком, хоча не проти спілкування та участі батька у вихованні. Службою у справах дітей проведено обстеження матеріально-побутових умов за адресою проживання [PERSON] в [ADDRESS] . В ході обстеження встановлено, що за даною адресою зареєстровані 2 брати та батько [PERSON] , які там не проживають, але за даною адресою проживає рідна сестра зі своєю сім`єю, яка повідомила, що надала тимчасовий притулок своєму брату. Житло, у якому проживає на даний час [PERSON] це приватний одноповерховий будинок, з електро-, газо, водопостачанням, що складається з 2 кімнат, кухні, коридору та ванної кімнати. В кімнаті є шафа для одягу, одне ліжко, стіл з кріслами, тумби. Відповідних умов для повноцінного та гармонійного розвитку дитини не створено. Також, службою у справах дітей проведено обстеження матеріально-побутових умов за адресою проживання дітей позивачки [PERSON] в [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані [PERSON] , її повнолітні діти від попереднього шлюбу: [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні доньки: [PERSON] та [PERSON] , а також онук [PERSON] . В будинку є газо-, електро- та водопостачання. Для дівчат є окрема кімната, яка облаштована необхідними для дітей меблями, є місце для сну, відпочинку та розвитку дітей, присутній сезонний одяг. В даному будинку створено всі умови, необхідні для повноцінного та гармонійного розвитку дітей. На момент перевірки малолітні доньки сторін перебували під наглядом старшої повнолітньої сестри [PERSON] , оскільки мати дітей перебувала на сезонній роботі за кордоном. На комісії були присутні і повнолітні діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що мати на даний час перебуває закордоном, оскільки заробляє кошти на утримання своїх дітей. Повнолітні діти [PERSON] та [PERSON] не проти здійснювати догляд за своїми молодшими сестрами, але проти, щоб [PERSON] проживала разом з батьком. За підсумками встановлених обставин Комісія вважала за доцільне визначити місце проживання дітей сторін разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, судом в даній справі встановлено, що заперечуючи проти вимог позивача та бажаючи визначити місце проживання малолітньої доньки разом батьком, відповідач не довів суду, що має постійне місце проживання в якому створено належні умови для виховання та розвитку дитини. Не доведено ним також того, що малолітня [PERSON] більш прив`язана до батька ніж до матері та що проживання її разом з відповідачем буде відповідати найкращим інтересам дитини. Таким чином, врахувавши встановлені фактичні обставини даної справи та взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, виходячи із найкращих інтересів малолітньої [PERSON] , враховуючи її вік, стать, постійне проживання в родині з матір`ю та старшими братами та сестрами, суд приходить до висновку про необхідність визначити місце проживання спільної малолітньої доньки сторін разом з матір`ю за адресою її фактичного проживання, оскільки зміна місця проживання та побуту, до яких дитина звикла, може мати негативний вплив на подальший її розвиток та порушити позитивні взаємовідносини з матір`ю. Суд не визначає місце проживання неповнолітньої доньки сторін [PERSON] , [INFO] , оскільки остання досягнула чотирнадцятирічного віку, а тому місце проживання визначається нею самостійно, згідно положень ст.. 29 ЦК України та ст.. 160 СК України, При цьому суд зазначає, що батько дітей має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я та розвиток, незалежно від того, з ким вони будуть проживати, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2, 3 ст. 2. Ст.. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача - адвокатом Атаманюком В.М. було надано копію укладеного між ним та [PERSON] договору на ведення справи та акт виконаних робіт за договором, згідно якого, загальна вартість витрат на правничу допомогу адвоката становить 5000,00 грн. Статтею 141 ЦПК України регламентовано порядок розподілу судових витрат між сторонами. Так, відповідно до ч.1, 3 вказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Виходячи з положень вищевказаних норм та відсутність будь-яких заперечень щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу адвоката з боку відповідача, суд, враховуючи задоволення позовних вимог [PERSON] , вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1984,80 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial