Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати незаконним та скасувати наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва№368-к від 20.12.2021 року про відсторонення від виконання посадових обов`язків [PERSON] з 20.12.2021 року. Зобов`язати Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва допустити [PERSON] до роботи шляхом поновлення на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома №2 Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва, тобто відновити становище, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України) з дня відсторонення 20.12.2021 року та стягнути середньомісячний заробіток за час перебування у неоплачуваній відпустці та вимушений прогул з 20.12.2021 року по дату набрання рішенням законної сили. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 05.10.2012 року працювала в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома №2. 12.11.2021 року директор територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва О. Рубан, листом №459 від 11.11.2021 року повідомила позивача про намір відсторонення від роботи з 09.12.2021 року у випадку відсутності у неї повного курсу щеплень проти короно вірусної інфекції, викликаної SARS-Co V 2 Covid-19. З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку, позивач неодноразово в усній формі повідомили відповідача про відмову від вакцинації у зв`язку з незаконністю вказаних вимог. Також, 22.11.2021 року позивач надіслала Територіальному центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва заперечення-заяву на вищевказане повідомлення з посиланням на чинне законодавство. У відповіді на заяву позивача від 22.11.2021 року Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва був направлений лист №531 від 06.12.2021 року про можливе відсторонення від роботи з роз`ясненням щодо обов`язковості проведення щеплення проти Covid-19. 20.12.2021 року Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва був виданий наказ №368-к згідно якого позивача було відсторонено з 20.12.2021 року від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти Covid-19. 21.12.2021 року позивач звернулась до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва і попередила в усній формі про неприпустимість примусу її до участі в експериментальному медичному втручанні. Рішення відповідача залишилось незмінним. Вважає наказ незаконним, винесеним з порушенням норм чинного законодавства, а отже таким, що не може бути залишений в силі. Відсутність щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою для відсторонення від роботи, а тим більше розбавлення заробітної плати. Оскаржуваний наказ є дискримінаційним оскільки обмежує позивача в реалізації права на працю, а тому суперечить чинному законодавству. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 04.10.2022 року та 07.10.2022 року від представника Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що наказ №369-к на який посилається позивач жодного відношення до неї не має і стосується іншого працівника Територіального центру так само як відповіді №531 від 06.12.2021 року та №459 від 11.11.2021 року. Позивач не надала жодних доказів, якими б підтверджувалось те, що її відправили у неоплачувану відпустку або вимушений прогул. Відсторонення позивача відбулося з 20.12.2021 року на підставі наказу директора Територіального центру №368-к від 20.12.2021 року на час відсутності профілактичного щеплення, що є законним, оскільки орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я видав наказ №2153 від 04.10.2021 року саме з метою запобігання поширення працівниками цих організацій гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, тобто інфекційної хвороби, визначення якої закріплено абз. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Від Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації відзив не надійшов. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 05.10.2012 року працювала в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома №2. 12.11.2021 року директор територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва О. Рубан, листом №459 від 11.11.2021 року повідомила позивача про намір відсторонення від роботи з 09.12.2021 року у випадку відсутності у неї повного курсу щеплень проти короно вірусної інфекції, викликаної SARS-Co V 2 Covid-19. З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку, позивач неодноразово в усній формі повідомили відповідача про відмову від вакцинації у зв`язку з незаконністю вказаних вимог. Також, 22.11.2021 року позивач надіслала Територіальному центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва заперечення-заяву на вищевказане повідомлення з посиланням на чинне законодавство. У відповіді на заяву позивача від 22.11.2021 року Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва був направлений лист №531 від 06.12.2021 року про можливе відсторонення від роботи з роз`ясненням щодо обов`язковості проведення щеплення проти Covid-19. 20.12.2021 року Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва був виданий наказ №368-к згідно якого позивача було відсторонено з 20.12.2021 року від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти Covid-19. Відсторонення від виконання посадових обов`язків було прийнято відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236, наказу МОЗ від 01.11.2021 року №2393. Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним, у зв`язку з чим просила його скасувати, на що слід зазначити наступне. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У спірному наказі про відсторонення позивача від роботи відповідач посилається на ряд нормативно-правових актів, як на підставу такого відсторонення, серед яких - на Постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020). Відповідно до пункту 1 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на території встановлений карантин з 19 грудня 2020 до 31 грудня 2021 року. У зв`язку з цим, на території регіонів, на яких установлений «червоний» рівень епідемічної небезпеки, додатково до обмежувальних протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови забороняється, зокрема, відвідування закладів освіти здобувачами освіти, крім здобувачів дошкільної освіти, учнів спеціальних закладів освіти та 1-4 класів закладів загальної середньої освіти, а також крім закладів освіти, в яких усі допущені до роботи в закладі працівники мають документ, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації; або виданий в установленому Міністерством охорони здоров`я порядку документ, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях (далі - документ, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини), який може бути застосовано протягом 30 днів від дати введення дози; чи міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або одужання особи від зазначеної хвороби; або виданий в установленому Міністерством охорони здоров`я порядку висновок лікаря щодо наявності абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19 (далі - медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19). Пунктом 41-6 вказаної Постанови визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Даний пункт набрав чинності з 8 листопада 2021 року. Згідно з Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Наказ МОЗ України №2153 від 04.10.2021) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ (далі - Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000), на яку посилається відповідач, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Статтею 12 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 передбачено, що обов`язкові профілактичні щеплення проти ряду інфекційних хвороб (дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу та інших інфекційних хвороб) мають бути включені до календаря щеплень. Календар профілактичних щеплень в Україні (далі - Календар) - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення (затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів»). З аналізу вищезазначених нормативно-правових актів вбачається, що на час дії встановленого на території України карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів освіти всіх рівнів. Ті працівники, які відмовились від вакцинації та не мають абсолютних протипоказань для щеплення, підлягають відстороненню від роботи без збереження заробітної плати. Проте, вакцинація проти COVID-19 не включена до Календаря щеплень ні як обов`язкова, ні як обов`язково профілактична, що протирічить Постанові КМУ №1236 від 09.12.2020 в частині обов`язковості щеплення від даного інфекційного захворювання. Вказане, на думку суду, свідчить про необов`язковий характер щеплення проти COVID-19 зокрема для працівників закладів освіти всіх рівнів, та необхідність подальшого врегулювання даного питання на законодавчому рівні. Винесення спірного наказу про відсторонення від роботи також ґрунтується на положенні ст.46 КЗпП України, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на те органів з підстав, передбачених законодавством України, що відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати Відсторонення працівника від роботи допускається виключно у випадках, перелічених у статті 46 КЗпП України, або в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Проте, нормативно-правовий акт, який передбачає інші випадки відсторонення працівника від роботи, а саме, Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000, не регулює питання відсторонення працівника від роботи з підстави відмови або ухилення працівника від вакцинації проти такого захворювання, як COVID-19. Натомість даним Законом передбачена можливість відсторонення працівника від роботи, який є бактеріоносієм та робота якого безпосередньо пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб (ч.1 ст.23 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000). Оскільки ні Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000, ні Календар профілактичних щеплень в Україні не відносять щеплення проти COVID-19 до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, тому відмова працівника робити щеплення проти COVID-19 не може бути підставою для відсторонення його від роботи. Таке відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, перелік яких затверджений законодавством, відбувається виключно в порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом. Частинами третьою, четвертою ст.12 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналіз наведених положень дає можливість зробити висновок, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та лише за наявності відповідних епідемічних показань. З викладеного вбачається, що рішення про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, прийняте у виді наказу, не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 та ст.46 КЗпП України, оскільки чинним законодавством України не передбачений обов`язок роботодавця здійснювати відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення щеплення проти COVID-19, тим паче таке відсторонення без збереження заробітної плати не лише не передбачено трудовим законодавством, а ще й порушує гарантовані статтею 43 Конституції України права людини і громадянина на працю та право заробляти працею на життя, які належать до основних прав і свобод людини і громадянина та не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Посилання представника відповідача, викладені у відзиві не беруться до уваги судом в якості доказу на підтвердження правомірності спірного наказу про відсторонення працівника від роботи, адже даний документ має виконуватись з дотриманням чинного законодавства України та не суперечити його положенням. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручання у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень п.1 ст.92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 та Наказ МОЗ №2153 від 04.10.2021. Таким чином, позовна вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу про її відсторонення від роботи підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи суд звертає увагу на таке. Трудовим законодавством України не передбачено можливість відновлення права працівника, незаконно відстороненого від роботи, на компенсацію втраченої частини заробітної плати, проте суд вважає за необхідне застосувати в даному випадку аналогію права та вирішити питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням без збереження заробітної плати, застосовуючи порядок, передбачений в ст.235 КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. У пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Аналогічне положення міститься в абзаці 3 пункту 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. За приписами підпункту б пункту 4 розділу 3 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Пунктом 8 розділу 3 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середній заробіток. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 розділу 4 Порядку). З довідки від 22.12.2021 №554, виданої Територіальним центром соціального обслуговуванням (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва, встановлено, що розмір заробітної плати [PERSON] у жовтні та листопаді 2021 року становить 10601,23 грн. на місяць. Розмір вказаної середньомісячної заробітної плати сторонами у сраві не оспорювався. Розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці роботи становить 493,08 грн. ((10601,23 грн. + 10601,23 грн.)/43 робочі дні). Кількість робочих днів відсторонення від роботи позивача за період з дати відсторонення й по дату ухвалення рішення (20.12.2021 - 28.12.2022) становить 268 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час відсторонення від роботи складає: 493,08 грн (середньоденна заробітна плата за два місяці перед відстороненням) х 268 днів (робочі дні за період з 20.12.2021 по 28.12.2022) = 132145,44 грн. Отже, з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва на користь позивача необхідно стягнути 132145,44 грн середнього заробітку за час відсторонення від роботи з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. У вимогах до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації слід відмовити, оскільки наказ виданий Територіальним управлінням та нарахування заробітної плати здійснюється саме ним.

Outcome: partial