Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

22.07.2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог від 15.11.2022 року стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики від 20.12.2017 року у розмірі: 351278,25 гривень, з яких: 245741,00 грн. - основна сума боргу; 76553,28 грн. - інфляційні збитки; 28983,97 грн. - 3% річних; стягнути з [PERSON] на користь позивача суму сплаченого судового збору 2794,38 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12500,00 гривень, посилаючись на такі обставини. Згідно позовної заяви, між позивачем та відповідачем був укладений Договір позики №20/12/17-2 від 20.12.2017 р. Відповідно до п. 1 Договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 118\~675,59 гривень що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 26,88 грн.) на день укладення даного Договору було еквівалентно 4256,00 доларів США. Згідно позовної заяви, 04.11.2018 року сторонами було укладено додаткову угоду до Договору позики, якою було внесено зміни до п. 1,5,6.1 Договору позики, змінивши суму позики (з 118\~675,59 грн. на 187424, 42 грн.), що за курсом НБУ (1 долар США = 27,89 грн.) на день укладення Додаткової угоди до Договору позики еквівалентно 6720 доларів США 00 центів). Позивач стверджує, що окрім того, п.5 Договору позики сторонами був погоджений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого позичальник зобов`язався сплачувати всю суму боргу до 20.03.2018 року . Однак, як зазначає позивач, всупереч погодженому графіку повернення грошових коштів, відповідачем не було виконано боргове зобов`язання та не було сплачено жодної частини боргу та внаслідок порушення відповідачем умов Договору позики, позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. 15.11.2022 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.12.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, \~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики №20/12/17-2 від 20.12.2017 р. Відповідно до п. 1 Договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 118675,59 гривень, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 26,88 грн.) на день укладення даного Договору було еквівалентно 4256,00 доларів США. Судом встановлено, що 04.01.2018 року, сторонами було укладено додаткову угоду до Договору позики, якою було внесено зміни до п. 1,5,6.1 Договору позики, змінивши суму позики (з 118675,59 грн. на 187424,42 грн.), що за курсом НБУ (1 долар США дорівнює 27,89 грн.) на день укладення Додаткової угоди до Договору позики еквівалентно 6720 доларів США 00 центів). Сторони, також, погодили, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 6720 доларів США 00 центів за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу (п.1 Договору позики). Судом встановлено, що окрім того п.5 Договору позики сторонами був погоджений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого позичальник зобов`язався повернути всю суму коштів до 20.03.2018 року включно. Однак, всупереч погодженому графіку повернення грошових коштів, відповідачем не було виконано боргове зобов`язання та не було сплачено жодної частини боргу. Згідно із частинами 1, 2 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналогічна позиція викладена в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, а саме ухвалюючи рішення від 14 вересня 2011 року у справі №6-2517св10 про часткове задоволення позову про стягнення боргу, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України та виходив із того, що розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей, і що висновки суду першої інстанції стосовно відсутності доказів на підтвердження укладення договору суперечать положенням статті 1047 ЦК України, оскільки розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. За результатом розгляду цивільної справи про стягнення боргу за договором позики, Верховним Судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року було зроблено правовий висновок про те, що: договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд звертає увагу сторін, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, виявляє справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Проте, як встановлено судом під час дослідження матеріалів справи, всупереч домовленості, на підтвердження якої була складена боргова розписка та положення чинного законодавства України, відповідачем не було виконано зобов`язання щодо повернення суми боргу у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Проте, як було зазначено судом вище, відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення боргу, останнім не вживались заходи, які б вказували на його добросовісність та намір врегулювати даний спір у позасудовому порядку. Дане слугувало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права в порядку цивільного судочинства. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Суд звертає увагу сторін, що предметом зазначеної боргової розписки та Договору позики є грошові кошти визначені національною валютою «гривня» із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті - долар США, станом на день виконання боргового зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення такого платежу. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов?язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Враховуючи те, що за Договором позики сторони погодили виконання боргового зобов`язання відповідача з прив`язкою до курсу НБУ, тому при зверненні позивача до суду розмір заборгованості був розрахований за актуальним курсом НБУ долара США до гривні 29,25 грн. дорівнює 1 долар США. Судом встановлено, що Національний банк України 21 липня 2022 року скорегував офіційний курс гривні до долара США на 25% до 36,5686 грн. дорівнює 1 долару США, з огляду на зміну фундаментальних характеристик економіки України під час війни та зміцнення долара США до інших валют. 3 метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між сторонами був, також укладений договір застави транспортного засобу. Відповідно, станом на дату подання даної заяви про збільшення позовних вимог курс НБУ долара США до гривні збільшився до - 36.56 грн. дорівнює 1 долару США та позовні вимоги підлягають збільшенню і перерахунку за даним курсом. Відтак, судом встановлено, що сума основного грошового зобов`язання, яка підлягає стягненню з відповідача станом на дату складання позовної заяви складає: 245 741,00 грн., що еквівалентно 6720,00 дол. США, та згідно курсу AT КБ "ПРИВАТБАНК" станом на день подачі позовної заяви: 1 долар США дорівнював 36 гривень 56 копійок. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з чим, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних у розрахунку з 21.03.2018 р. (дата прострочення сплати чергової частини боргу, згідно графіку повернення позичальником грошових коштів) до 23.02.2022 р. Таким чином, у порушення умов договору позики, а також ст.ст. 509, 526, 1046, 1048 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаним договором не виконали, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно п. 1 ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України,судові витрати складаються з судового збору та витрат,пов`язаних з розглядом справи. До витрат,пов`язаних з розглядом справи,належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати,пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони,крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний висновок викладено в постанові ВП ВС від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 12500,00 гривень, проте не надає суду належних та допустимих доказів, що позивачка поніс такі витрати, оскільки в матеріалах справа відсутні квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, які можуть свідчити про те що позивач сплатив для адвоката Жекало І.С. грошову суму визначену у розрахунку витрат на правову допомогу. Враховуючи все вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги яка стосується стягнення на корить позивача з відповідача судових витрат на правову допомогу. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, що є складовою вимогою частини першої\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: approved