Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Вознесенської міської ради, Першої Вознесенської державної нотаріальної контори про: - визнання протиправним та скасування рішення виконкому Вознесенської міської ради від 23 червня 1995 року, №138 в частині передання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 546 кв.м, розташованої по [ADDRESS] (на час звернення з позовом до суду [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою - у зв`язку з порушенням права іншого співвласника вказаного будинку ( [PERSON] ), який мав право на отримання частки земельної ділянки за цією ж адресою для обслуговування житлового будинку відповідно до розміру його частки у цьому майні; - визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 30 червня 1995 року, реєстр. №4992, яким посвідчено право власності [PERSON] на 27/300 часток земельної ділянки площею 0,0546 га, розташованої по [ADDRESS] (на час звернення з позовом до суду [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою - у зв`язку з його невідповідністю змісту рішення виконкому Вознесенської міської ради від 23 червня 1995 року №138 (яким [PERSON] передано у власність не частку земельної ділянки, а земельну ділянку, як окремий об`єкт права власності), а також відсутністю інформації щодо особи іншого співвласника вказаного майна ( [PERSON] , який мав право на частку ділянки); - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області 21 грудня 2012 року, реєстр. №1-541, яким посвідчено право власності [PERSON] (батька позивачів) на земельну ділянку площею 0,0546 га, розташовану по [ADDRESS] (на час звернення з позовом до суду [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою в порядку спадкування після смерті [PERSON] - у зв`язку з його невідповідністю змісту правовстановлюючого документа, яким підтверджено право власності спадкодавиці на вказане майно та порушенням права іншого співвласника вказаного будинку. Свої вимоги обґрунтовували тим, що невідповідність оспорюваних рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючих документів вимогам закону унеможливлює оформлення позивачами в нотаріальному порядку після смерті батька своїх спадкових прав на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] . В судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, проте надали суду спільну письмову заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник відповідача Першої Вознесенської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Оскільки матеріали містять всю необхідну інформацію та докази про обставини справи, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі учасників судового процесу. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28 жовтня 1971 року, реєстр. №690 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 1989 року, реєстр. №2585 [PERSON] належали 119/200 часток житлового будинку по [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 11 березня 1971 року, реєстр. №860, свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 лютого 1974 року, реєстр. №413 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 1989 року, реєстр. №2585 [PERSON] належали 243/600 часток житлового будинку по [ADDRESS] Рішенням виконкому Вознесенської міської ради від 23 червня 1995 року №138 [PERSON] передано в одноосібну власність земельну ділянку площею 546 кв.м., розташовану по [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. На підставі вказаного рішення [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю від 30 червня 1995 року, реєстр. №4992, яким посвідчено право власності [PERSON] на 27/300 часток земельної ділянки площею 0,0546 кв.м., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв батько позивачів [PERSON] 21 грудня 2012 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстр. №1-541, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0546 га, розташовану по [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстр. №1-544, яким посвідчено право власності [PERSON] на 243/600 часток житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Позивачі, як спадкоємці першої черги за законом, прийняли спадщину після смерті батька та 22 жовтня 2022 року отримали в Другій Вознесенській державній нотаріальні конторі Миколаївської області свідоцтва про право на спадщину, яким посвідчені їх спадкові права на 243/600 часток житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] (в рівних частках за кожним). Проте нотаріус відмовила позивачам у посвідченні спадкових прав на належну спадкодавцю земельну ділянку, призначену для обслуговування спадкового будинку у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на це майно - державний акт на право приватної власності на землю від 30 червня 1995 року, реєстр. №4992 виданий з порушенням вимог діючого законодавства. Аналізуючи вимоги позивачів, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі [PERSON] у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ст.ст. 6, 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинних на час передачі [PERSON] у власність ділянки)). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду (ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчуються державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року, п. 1.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28 (чинної на час передачі [PERSON] ділянки у власність). Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п. 1.2 Інструкції). Таким чином, співвласники житлового будинку (належного їм на праві спільної часткової власності) мають право на отримання у спільну власність й земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. Крім цього, оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення відповідної місцевої Ради, на території якої розташована земельна ділянка, тому його зміст не повинен суперечити змісту відповідного рішення. Проте судом встановлено, що оскаржуване рішення від 23 червня 1995 року №138 видане з порушенням права [PERSON] , як співвласника житлового будинку, для обслуговування якого передавалася земельна ділянка (передана у власність лише одному зі співвласників [PERSON] ). Водночас державний акт на право приватної власності на землю від 30 червня 1995 року, реєстр. №4992 суперечить змісту рішення виконкому Вознесенської міської ради від 23 червня 1995 року №138 (на підставі якого видано вказаний правовстановлюючий документ), оскільки, незважаючи на те, що рішенням виконкому [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 546 кв.м., тобто як окремий об`єкт нерухомого майна, проте спірним державним актом посвідчено право власності останньої лише на 27/300 часток вказаного майна. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державного акту (які порушують права позивачів) органом місцевого самоврядування. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає визнанню протиправним та частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 546 кв.м., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. Водночас оспорюваний державний акт також не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Також, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області 21 грудня 2012 року, реєстр. №1-541, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0546 га., розташовану по [ADDRESS] , видане на підставі правовстановлюючого документа, який визнаний судом недійсним, а тому вказане свідоцтво згідно положень ст. 1301 ЦК України також підлягає визнанню недійсним. За встановлених обставин, вимоги [PERSON] , [PERSON] до Вознесенської міської ради є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, оскільки нотаріус (нотаріальна контора) не є належним відповідачем у спадкових спорах, а тому у задоволенні позову до цього відповідача слід відмовити.

Outcome: approved