Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 244576,48 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 березня 2018 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «АРКАДА- БУДІВНИЦТВО» (продавець), яке діяло на підставі доручення Договору доручення №01-2013 на виконання функцій замовника будівництва комплексу житлових будинків з об`єктами соціального соціально-побутового, торговельно-розважального, та готельно-офісного призначення по [ADDRESS] від 14.01.2014 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Позивач на виконання договору 29 березня 2018 року сплатила відповідачу 664613,55 гри, про що видано квитанцію №7 та довідку про часткову оплату майнових прав від 29.03.2018 року. Відповідач своє зобов`язання передбачене п.2.6 Договору не виконав, 31.10.2019 року об`єкт не прийнятий в експлуатацію. В серпні 2020 року відповідач повідомив, що строки прийняття в експлуатацію вимушено перенесені. Позивач вважає, що у зв`язку з порушенням умов договору, відповідач відповідно до 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен сплати позивачу неустойку за період з 31.10.2019 року по 23.10.2020 року в сумі 244576,48 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.11.2021 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2021 року справу прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2022 року головуючим у справі визначено суддю Машкевич К.В. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.05.2022 року справа прийнята до провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27 березня 2018 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «АРКАДА- БУДІВНИЦТВО» (продавець), яке діяло на підставі доручення Договору доручення №01-2013 на виконання функцій замовника будівництва комплексу житлових будинків з об`єктами соціального соціально-побутового, торговельно-розважального, та готельно-офісного призначення по [ADDRESS] від 14.01.2014 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Позивач на виконання договору 29 березня 2018 року сплатила відповідачу 664613,55 гри, про що видано квитанцію №7 та довідку про часткову оплату майнових прав від 29.03.2018 року. Відповідач своє зобов`язання передбачене п.2.6 Договору не виконав, 31.10.2019 року об`єкт не прийнятий в експлуатацію. Позивач вважає, що з відповідача у зв`язку з невиконанням умов договору, а саме п. 2.6 договору від 27.03.2018 року підлягає стягненню пеня за період з 31.10.2019 року по 23.10.2020 року в сумі 244576,48 грн., на що слід зазначити наступне. Нормами ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України) Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. До моменту стягнення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманою працівника (п. 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота, послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного л: говором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3). Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі. Оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, тому до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Наведене дає підстави для висновку, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин фінансового-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом. Верховний Суд України у своєму листі від 01.02.2013 року (судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009- 2012рр.), дійшов висновку, що за ст. 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» № 978-IV управитель не повинен включати у договори із довірителем умови, які є несправедливими згідно з Законом України «Про захист прав споживачів». Отже, можна зробити висновок, що Закон № 1023-ХІІ застосовується до указаних правовідносин в частині, не врегульованій спеціальним законом. Частина 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що неустойка нараховується на вартість простроченої (невиконаної) послуги (замовлення). Розрахунок пені наступний: 664613,55 грн. х 0,1%=664,61 грн. х 368 (днів на день подання позову) = 244576,48 грн. Рішення Коснтитуційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10 листопада 2011 №15-рп/2011 Справа №1-26/2011 встановило: Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина четверта статті 13, частини перша, четверта статті 42 Конституції України). Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного кодексу України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного ; гору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в : ману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. У пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов`язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з ТОВ «Аркада-Будівництво» на користь позивача пені в сумі 244576,48 грн. Відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 № 1023-ХІІ споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2445,76 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved