Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

У грудні 2018 року заступник керівника Шепетівської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в якому вказав, що відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-26041-СГ від 04 жовтня 2016 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку загальною площею 1,3496 га (кадастровий номер 6825884400:04:042:0028), що розташована на території Москалівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. Разом з тим, наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-30235-СГ від 11 листопада 2016 року затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 6822184500:06:007:0071) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Мякотівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області (право власності зареєстровано 18 листопада 2016 року). У подальшому 13 квітня 2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071 [PERSON] . Зазначена земельна ділянка увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером 6822184500:06:007:0176 площею 52 га, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області не повідомив про те, що раніше використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства і незаконно набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071. [PERSON] придбала вказану земельну ділянку в особи, яка з огляду на зазначені обставини не мала права її отримувати та відчужувати. Земельна ділянка площею 2,0000 га з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071 вибула із державної власності внаслідок незаконних дій [PERSON] . Тому заступник керівника Шепетівської місцевої прокуратури із врахуванням заяви про зміну предмету позову просить суд: визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-30235-СГ від 11 листопада 2016 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 6822184500:06:007:0071), для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Мякотівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, припинити право власності [PERSON] на цю земельну ділянку; витребувати у [PERSON] на користь Плужненської сільської ради земельну ділянку загальною площею 2,0000 га в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом № 22-30235-СГ від 11 листопада 2016 року у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населених пунктів с. М`якоти Плужненської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області. Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого [PERSON] проти задоволення позовної заяви заступника керівника Шепетівської місцевої прокуратури заперечує. Вказує, що оскільки відповідним державним органом було прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] , то значить була воля держави на передачу земельної ділянки з державної власності у приватну власність. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна у власність іншої особи та права його відчужувати виключає можливість витребування майна від добросовісного набувача. Звертає увагу й на те, що Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області має законодавчо встановлене право на звернення до суду у сфері розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності та здійснення державного нагляду в сфері землеустрою. Тому твердження прокурора про відсутність такого органу є помилковими, а відтак даний позов підлягає залишенню без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області Плюх В. О. подала до суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення по справі, в яких заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що при винесенні спірного наказу відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства, оскільки в своїх заявах [PERSON] не повідомляв, що правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства він скористався. Також звертає увагу суду на зміни у земельному законодавстві, внаслідок яких неможливе відновлення порушеного права на спірну земельну ділянку в спосіб, про який просив прокурор при поданні позовної заяви. Відповідач [PERSON] відзив на позов заступника керівника Шепетівської місцевої прокуратури до суду не подав. Ухвалою судді від 26 грудня 2018 року прийнято позовну заяву заступника керівника Шепетівської місцевої прокуратури до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 13 лютого 2019 року ухвалою суду зупинено провадження у даній справі до винесення рішення Хмельницьким апеляційним судом за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу від 26 грудня 2018 року повернуто апелянту. Ухвалою суду від 14 березня 2019 року поновлено провадження у справі. 31 травня 2019 року ухвалою суду зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 587/430/16-ц. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви прокурора без розгляду. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 675/1067/19. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року заяву прокурора про зміну предмету позову прийнято до розгляду судом та встановлено строки для подання учасниками справи заяв по суті справи. Ухвалою суду від 29 березня 2022 року залучено до\~участі в\~справі в\~якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Плужненську сільську раду. Ухвалою суду від 09 вересня 2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Вест». Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор Шудра Ю. В. уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, при вирішенні справи покладається на думку суду. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області Плюх В. О. відповідно до раніше поданої письмової заяви просила проводити розгляд справи без її участі. Від третьої особи Плужненської сільської ради надійшла письмова заява з проханням проводити розгляд справи без участі їхнього представника, у якій також зазначено, що проти задоволення позовних вимог сільська рада не заперечує. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Вест» про причини неприбуття суд не повідомили, заяв та клопотань не подали. Відтак, з огляду на положення ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи по суті за відсутності вказаних учасників справи та їх представників. З`ясувавши позицію учасників справи, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року № 22-30235-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071, що знаходиться за межами населених пунктів Мякотівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, та передано йому зазначену ділянку у власність для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного наказу 18 листопада 2016 року зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 квітня 2017 року право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] . Надалі, земельна ділянка з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071 увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером 6822184500:06:007:0176 площею 52 га, а 11 грудня 2018 року на підставі рішення державного реєстратора Хмельницького бюро технічної інвентаризації [PERSON] право власності на новоутворену земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] . Дані обставини підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 145658900 від 16 листопада 2018 року, № 146782779 від 26 листопада 2018 року, №№ 190561609, 190561520 від 27 листопада 2019 року, наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року № 22-30235-СГ. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 146782885 від 26 листопада 2018 року на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 04 жовтня 2016 року № 22-26041-СГ [PERSON] на праві приватної власності (право зареєстровано 11 жовтня 2016 року) належала земельна ділянка площею 1,3496 га з кадастровим номером 6825884400:04:042:0028 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Москалівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 вересня 2021 року, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 29485379 від 11 грудня 2018 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0176, до складу якої входила земельна ділянка з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071. Отже, на час видання оспорюваного наказу від 11 листопада 2016 року № 22-30235-СГ [PERSON] вже використав право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки за таким видом використання. Оскільки [PERSON] не мав права отримувати і відчужувати земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071, вона незаконно вибула із державної власності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ефективним способом захисту права власності (речового права) вважається вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України. На цьому, зокрема, наголошено у пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21. У пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. У той же час для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74). Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. У даній справі задоволення позовних вимог про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру від 11 листопада 2016 року № 22-30235-СГ не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а, отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів судового захисту. Виходячи з обставин справи, належним способом захисту прав позивача є вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, які і були заявлені разом з даними позовними вимогами. З огляду на викладене, обрання прокурором неефективного способу захисту прав в частині визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року № 22-30235-СГ є самостійною підставою для відмови у позову в цій частині. За таких обставин, позов в частині позовних вимог про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року № 22-30235-СГ не підлягає задоволенню. За змістом статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації. Згідно з частиною 4 статті 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] на час отримання у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071 вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, отримавши у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 6825884400:04:042:0028, що розташована на території Москалівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. Таким чином,\~ [PERSON] двічі скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, передбаченим статтею 116 ЗК України, що є порушенням визначеного земельним законодавством порядку. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 6 статті 186-1 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Отже, при здійсненні функцій із розпорядження землями, зокрема здійснюючи розгляд заяви [PERSON] про передачу спірної земельної ділянки у власність, посадові особи Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, перевіривши її та встановивши вже реалізоване право [PERSON] на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, відповідно до вимог частини 6 статті 186-1 ЗК України, мали не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити йому у передачі спірної земельної ділянки у власність. Порушення вказаним державним органом, уповноваженим на здійснення відчуження спірної земельної ділянки, вимог закону і стало підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави з цим позовом. У силу частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. І для такого витребування оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акту на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без пред`явлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. За змістом правового висновку, викладеного в пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи № 367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року, який суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Тому витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, зміненої власником внаслідок об`єднання з іншою земельною ділянкою, в особи, за якою вона зареєстрована на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. З урахуванням наведених вимог закону і встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що, оскільки [PERSON] всупереч вимогам статей 116, 118, 121 ЗК України на підставі оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області отримав у власність земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0071 в порядку приватизації неправомірно і не мав права відчужувати її [PERSON] , тому ця ділянка вибула із земель запасу державної власності поза волею їх належного розпорядника і позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та доведеними. Відповідно до матеріалів справи також встановлено, що згідно рішення засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Вест» [PERSON] від 02 травня 2019 року № 1 створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Вест» та сформовано статутний капітал товариства за рахунок майнового (негрошового) внеску в сумі 2 846 715 грн 50 коп, а саме: земельних ділянок, які належать засновнику на праві власності. До статутного капіталу включено, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером 6822184500:06:007:0176 площею 52 га, що знаходиться за межами населених пунктів М`якотівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Частка [PERSON] у статутному капіталі товариства становила 100 %. Останню обрано директором товариства та затверджено його статут. Згідно акту приймання-передачі від 02 травня 2019 року [PERSON] передала, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Вест» прийняло вказану земельну ділянку в якості внеску [PERSON] до статутного капіталу товариства. Разом з тим, як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 190561609 від 27 листопада 2019 року, єдиним власником земельної ділянки з кадастровим номером 6822184500:06:007:0176 площею 52 га була саме відповідач [PERSON] . Будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку за Товариством з обмеженою відповідальністю «Поділля Вест» відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суду не надано. Ухвалюючи рішення про витребування ділянки, суд враховує положення пунктів 9, 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», яким закріплено, що при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер і державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію зокрема, у разі поділу чи об`єднання земельних ділянок. Таким чином,\~відповідно до\~інформаційних довідок\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~№№ 190561609,\~190561520\~від 27\~листопада 2019\~року та\~інформації Відділу\~в Ізяславському\~районі Головного\~управління Держгеокадастру\~у Хмельницькій\~області №\~10-22-0.25-221/101-19\~від 19\~березня 2019\~року спірна\~земельна ділянка\~увійшла до\~складу новоутвореної\~земельної ділянки\~з кадастровим\~номером 6822184500:06:007:0176\~площею 52\~га,\~право власності\~на новоутворену\~земельну ділянку\~було зареєстровано\~за [PERSON] ,\~запис про\~його державну\~реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 29485379 від 11 грудня 2018 року скасовано на підставі рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року. А тому слід витребувати у [PERSON] у комунальну власність на користь територіальної громади в особі Плужненської сільської ради земельну ділянку загальною площею 2,0000 га в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом № 22-30235-СГ від 11 листопада 2016 року у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населених пунктів с. М`якоти Плужненської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області. Слід також вказати, що відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності на господарювання, тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини 5 статті 56 ЦПК України). У подібних спірних правовідносинах 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (п. 67-70 постанови Великої Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104 цс 19). Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2 суди при вирішенні спорів про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Належним суб`єктом владних повноважень для захисту інтересів держави є не будь-який орган, що уповноважений державою здійснювати певні функції контролю у певній сфері, а лише той, який має відповідні повноваження для захисту таких інтересів. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень на здійснення такого захисту, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень (постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанова Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 918/323/17). Суд, перевіряючи повноваження прокурора як позивача по справі, виходить із того, що на момент пред`явлення позову прокурором орган, до компетенції якого належать повноваження щодо захисту в суді інтересів держави шляхом подання відповідного позову про незаконне виділення та передачу у приватну власність земель державної власності, відсутній, відтак повідомлення будь-якому суб`єкту владних повноважень прокурором правомірно не надсилалося. Судом при розгляді справи належним чином перевірені повноваження прокурора на представництво інтересів держави та правомірно відкрито провадження у справі. Проте, судом береться до уваги й те, що у відповідності до пункту 24 Перехідних положень ЗК України (в редакції на час ухвалення судового рішення) земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Як встановлено судом, спірна земельна ділянка як окремий об`єкт нерухомості була сформована до набрання чинності пунктом 24 Перехідних положень ЗК України, однак на даний час відноситься до земель комунальної власності, а тому обраний прокурором спосіб захисту щодо її витребування у комунальну власність на користь територіальної громади в особі Плужненської сільської ради як правонаступника всього майна, прав та обов`язків М`якотівської сільської ради, є правомірним. Таким чином, у разі набрання судовим рішенням законної сили спірна земельна ділянка на підставі пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України має перейти у власність відповідної територіальної громади. Оцінюючи доводи відзиву відповідача [PERSON] на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, суд вважає їх неприйнятними. Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право [PERSON] на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності. Незаконна передача земель державної власності в приватну власність позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом виконавчої влади низки вимог ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги вимоги частини 1 статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь Хмельницької обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1762 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial