Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , який був зареєстрований 06 березня 1970 року Ленінським бюро ЗАГСу м. Таганрог за актовим записом № 116; та в порядку поділу майна подружжя [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,5 кв.м. та житловою площею 53,8 кв.м. і на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:11006:0002, площею 0,0497 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1970 року. Від даного шлюбу вони мають двох повнолітніх дочок. На теперішній час у позивача та відповідача склалися різні погляди на життя та майбутнє сім`ї, а шлюбні відносини фактично припинились з 2019 року через недобросовісне відношення відповідача до виконання своїх сімейних обов`язків. Подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим, суперечить інтересами позивача та моральним засадам суспільства. Також позивач зазначає, що у шлюбі подружжя набуло у спільну сумісну власність нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,5 кв.м. та житловою площею 53,8 кв.м., і земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:11006:0002, площею 0,0497 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку було оформлено за відповідачем. Після припинення сімейних відносин сторони не можуть досягнути згоди щодо поділу сумісного майна подружжя, тому позивач була вимушена звернутися до суду із даним позовом. 28.09.2021 року ухвалою судді відкрите провадження по справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Одночасно, в ухвалі роз`яснено відповідачу, що він має право подати до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також має право подати до суду заперечення протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Відповідачу була направлена ухвала про відкриття провадження, у встановлений в ухвалі строк, відзиву та клопотань до суду не надав, в судове засідання не з`явився, хоча судом про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення, доказів про поважність причини неявки суду не надав. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти розгляду справи у заочному провадженні не заперечує. Враховуючи те, що від відповідача заперечення та заява про розгляд справи у його відсутність не надходила, то суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані суду письмові докази по справі, прийшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1970 року, шлюб був зареєстрований Ленінським бюро ЗАГСу м. Таганрог, актовий запис № 116. Від даного шлюбу мають повнолітніх дітей. На теперішній час, позивач не має можливості оформити розлучення в органах РАЦС, оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку з`явитися до органу РАЦС. У відповідності до ст. ст. 110-112, 114 СК України суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки сім`я розпалась остаточно, для її відновлення можливостей немає, сторони сімейних відносин не підтримують і поновлювати їх не збираються, подальше збереження сім`ї неможливе, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що у 1975 році на кошти батьків позивача [PERSON] подружжям була придбана земельна ділянка площею 0,0497 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, в 1984 році, подружжям [PERSON] було побудований житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,5 кв.м. та житловою площею 53,8 кв.м. Право власності на вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , загальною площею 0,0497 га, кадастровий номер: 4810136600:11006:0002 було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.11-12) та Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.22). Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги в частині розподілу спільного майна подружжя є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved