Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

заявниця звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , жителя с. Підгайчики Золочівського району Львівської області, на строк шість місяців, яким визначити тимчасові обмеження її прав, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] та дітьми - [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; обмежити спілкування з дітьми: [PERSON] та [PERSON] ; заборонити наближатися на відстань не менше, ніж 300 м до місця проживання (перебування, місця навчання, проживання дітей; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуватиме в місці, невідомому кривднику, переслідувати її, дітей, заборонити в будь-який спосіб спілкуватися з [PERSON] та дітьми; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 03.01.2022 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні заявниця 10.01.2023 підтримала вимоги своєї заяви, дала пояснення, аналогічні за змістом заяви, просила таку задовольнити. Представник заявниці [PERSON] підтримав пояснення заявниці, просив вимоги заяви задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви заперечив та пояснив, що з дружиною вони проживають як сім`я разом, підтримують подружні обов`язки, виховують дітей, ведуть спільно господарство, допомагає їй по роботі, оскільки працює разом з нею. Був лише один випадок, коли у них виникав конфлікт, де він підняв на неї руку, однак більше такого не повторювалося і не повториться. Просить позову відмовити. Представник заінтересованої особи Тимошик І.Я. в суді підтримав пояснення відповідача, вважає, що підстав та доказів для задоволення позову немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 31.08.1996 року сторони уклали між собою шлюб. Від цього шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки з місця проживання та склад сім`ї Глинянської міської ради Львівського району Львівської області № 244 від 26.09.2022 р., [PERSON] проживає в будинку [PERSON] разом із дружиною та дітьми. Суду не представлено доказів того, що [PERSON] вчиняє насильство в сім`ї. Так, в копії постанови суду від 13.10.2020 року у справі про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, не зазначено прізвище правопорушника, із змісту правопорушення не вбачається, що було вчинене фізичне насилля. Суд не приймає, як доказ обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 12021142450000053 від 23.09.2022 року за звинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, тому що важливою гарантією дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному процесі та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частини перша, друга, третя статті 62 Конституції України). П. 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку". Тому, вказаний обвинувальний акт та документи, отримані в ході слідства, суд не може прийняти за належний доказ. Заслуговує на увагу й заперечення представника відповідача [PERSON] , щодо неналежних доказів, зокрема: психологічний висновок Львівської обласної військової адміністрації Львівської обласної держадміністрації, де відсутня дата його складення; в акті проведення оцінки рівня безпеки дитини - [PERSON] та в акті проведення оцінки рівня безпеки дитини - [PERSON] , немає відміток про ознайомлення батьків, інших законних представників, осіб, які фактично здійснюють догляд за дитиною, із результатами проведення оцінки рівня безпеки дитини. В характеристиці, виданій Глинянською міською радою за № 248 від 26.09.2021 року, щодо [PERSON] , немає відомостей про його ставлення щодо членів його сім`ї , однак зазначено , що поступали скарги від жителів села на неналежне утримання ним своїх домашніх тварин. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі-Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч.1. ст. 1 згаданого Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, в тому числі - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти) (ч.2 ст.3 Закону). Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ч.1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Суд вважає важливими обставини, викладені у заяві, разом з тим вони не можуть слугувати підставою для застосування обмежувального припису виходячи з наступного. За змістом поданої заяви заявник посилається на те, що її чоловік є кривдником та постійно застосовує фізичне, психологічне насильство над нею. Разом з тим, належних та обґрунтованих доказів таким твердженням не надала. Повторюваності та системності фактів домашнього насильства кривдника щодо заявниці з дітьми не встановлено, а отже не доведено існування ризиків продовження [PERSON] домашнього насильства, загрози вчинення протиправних дій у майбутньому щодо дружини та дітей. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису, не підтверджені належними та допустимими доказами. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Outcome: dismissed