Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

23 жовтня 2021 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку» (вхідний № 5851/21-вх), на обґрунтування якого позивач зазначила, що 14.07.2021 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, в якому народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . З вересня 2021 року шлюбні відносини припинені, вони з відповідачем проживають окремо. Вказала, що ураховуючи вік дитини, вона не може працювати. Оскільки відповідач знаходиться в працездатному віці, працює, просила стягнути з нього на її користь аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох років, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову (а. с. 1 - 3). Відповідач [PERSON] скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву й 07.12.2021 року за вхідним № 6960/21-вх надіслав його до суду разом з додатками, в якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що аліменти на матір сплачуються за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, проте позивачка не надала жодних доказів того, що він дійсно може сплачувати аліменти на її утримання. Проте він працює апаратником приготування стерильних розчинів з ШУП ПрАТ «ЛЕКХИМ-ХАРКІВ» та його заробіток не є стабільним, посадовий оклад становить лише 8460,00 гривень і може збільшуватися у випадку виконання надурочної роботи, роботи в святкові, неробочі та вихідні дні, що підтверджується довідкою про доходи № 74 від 30.11.2021 року. Також він не заперечує сплачувати аліменти та додаткові витрати на дитину, тобто частина його заробітку буде витрачатися на утримання дитини. Крім того, він заочно навчається в Національному фармацевтичному університеті на платній основі, що підтверджується договором № 5зTт-1 від 16.09.2021 року. Таким чином він має сплачувати значні для нього кошти за своє навчання. Оскільки [PERSON] працює в місті Харкові, то він фактично і мешкає в місті Харкові, в квартирі своєї матері та сплачує комунальні платежі в сумі 2500,00 гривень щомісяця. Крім того, ще допомагає матеріально своїм батькам, зокрема, сплачує за комунальні послуги за місцем реєстрації (а. с. 25 - 27). Позивач [PERSON] 11.01.2022 року за вхідним № 80/22-вх надала відповідь на відзив, в якій просила позов задовольнити, погоджуючись лише з твердженням, що відповідач навчається, проте зазначила, що [PERSON] не було надано жодних доказів матеріальної допомоги своїм батькам та з огляду на довідку про доходи він має високий заробіток (а. с. 52 - 54). Отримавши відповідь на відзив відповідач [PERSON] 02.02.2022 року за вхідним № 718/22-вх подав заперечення на відповідь на відзив разом з додатками, в яких зазначив, що плата за навчання зросла з 15500,00 гривень на рік до 16270,00 гривень, наполягаючи на нестабільному заробітку, так як в період сесії за ним зберігається лише посадовий оклад в розмірі 8460,00 гривень. Також зазначив, що за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 08.12.2021 року він сплачує аліменти на дитину в розмірі однієї чверті від усіх видів його заробітку (а. с. 64 - 66). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-1225/22-вх від 05.12.2022 року, з клопотанням розглянути справу за її відсутності та із зазначенням, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а. с. 87). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково та вказав, що готовий сплачувати аліменти на утримання позивача в розмірі 10 відсотків від його доходів. Представник позивача - адвокат Мальцев А. А., який діяв за ордером (серії АХ № 1079134), виданим 03.12.2021 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 30.11.2021 року, що укладений між ним та [PERSON] , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1327, виданого 18.08.2005 року на підставі рішення Харківської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 31 від 10.08.2005 року, повністю підтримав позицію свого довірителя та надав пояснення, аналогічні відомостям, викладеним у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив. Просив позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох річного віку у розмірі 10% від щомісячного доходу [PERSON] (а. с. 40, 41). Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, беручи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання нею особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: вислухавши пояснення відповідача, його представника та дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду. Крім того, згідно з приписами частин 1 та 2 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи, справи, що виникають з трудових правовідносин, а також будь-які інші справи, віднесені до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї норми права, а саме: 1) тих, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6)інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини. При цьому частина 6 статті 19 зазначеного вище цивільного процесуального кодифікованого закону України визначає, що малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду на предмет позову та відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 274 й пункту 3 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, а також згідно із змістом частини 1 статті 279 цього ж кодифікованого акту України розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України. Також, суд на підставі приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до Свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 25.08.2021 року Старовірівською сільською радою Красноградського району Харківської області, [PERSON] народився [INFO] , про що 25.08.2021 року складено відповідний актовий запис № 08, та його батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 4). Згідно із свідоцтвом про шлюб (серії [NUMBER] ), виданим 14.07.2021 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), громадяни України: [PERSON] , [INFO] , уродженець села Караван Нововодолазького району Харківської області, та [PERSON] , [INFO] , уродженка села Караван Нововодолазького району Харківської області, зареєстрували шлюб 14.07.2021 року, про що в цей день складено відповідний актовий запис № 29. Прізвище подружжя після реєстрації шлюбу - « [PERSON] » (а. с. 5). Наведеними документами доведено судові факт походження дитини від сторін по справі, які перебували у зареєстрованому шлюбі. З Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради за вихідним № 11215 від 11.10.2021 року, убачається, що [PERSON] зареєстрована за адресом: [ADDRESS] . Разом з нею проживає її дитина - [PERSON] , [INFO] , та чоловік - [PERSON] , який зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 6). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов № 1/25 від 11.10.2021 року, складеного депутатом Старовірівської сільської ради Животченком С. В., підпис якого посвідчений старостою Караванського старостинського округу № 1 Старовірівської сільської ради Паськом С. М., [PERSON] зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , проживають у будинку її батька - [PERSON] , за адресом: [ADDRESS] . Санітарний стан приміщення задовільний, в кімнатах на момент обстеження - чисто, [PERSON] знаходиться в декретній відпустці та займається доглядом малолітнього сина (а. с. 7). Наведеним доведено, що малолітня дитини мешкає разом із позивачем, яка здійснює догляд за дитиною у віці до трьох років. Довідкою про доходи, виданою ПрАТ «ЛЕКХІМ-ХАРКІВ» 30.11.2021 року та зареєстрованою за вихідним № 74, зафіксований факт отримання [PERSON] , який працює апаратником приготування стерильних розчинів з ШУП, заробіток за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року у загальному розмірі 103479,10 гривень, з яких сплачено податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18626,22 гривень (а. с. 32). Згідно з договором № 5зТт-1, укладеним 16.09.2020 року між Національним фармацевтичним університетом, в особі ректора Котвіцької А. А. , та [PERSON] , останній здобуває освітню послугу, а саме: освітню підготовку для здобуття освітнього ступеня «магістр» за спеціальністю «Фармація, промислова фармація», на заочній формі навчання, зі строком навчання 4 роки 6 місяців. Вартість послуги навчання становить за 1 - 4 роки по 15500,00 гривень щорічно, 5 рік навчання - 9300,00 гривень (а. с. 33, 88 - 89). Як убачається з додаткової угоди № 1 до договору № зТф-1 від 16.09.2020 року, укладеної 31.08.2021 року між Національним фармацевтичним університетом, в особі ректора Котвіцької А. А. , та [PERSON] , було внесено зміни до пункту 5.3 договору в частині вартості послуги, а саме: вартість навчання за 1 рік становить 15500,00 гривень, за 2 - 4 роки - 16270,00 гривень щорічно, 5 рік - 8135,00 гривень (а. с. 69) Згідно з довідкою, виданою НАЦІОНАЛЬНИМ ФАРМАЦЕВТИЧНИМ УНІВЕРСИТЕТОМ за вихідним № 840 від 20.12.2022 року, [PERSON] є студентом 4 курсу заочної форми навчання за спеціальністю 226 «Фармація, промислова фармація», з терміном навчання з 15.09.2020 року по 01.03.2025 року (а. с. 106). Відповідно до копій платіжних документів [PERSON] заплатив за навчання згідно з договором № 5зТт-І наступні суми: за квитанцією № 30655111 від 01.02.2021 року - 7750,00 гривень, а № 0.0.2433711348.1 від 25.01.2022 року та № 0.0.2659258533.1 від 31.08.2022 року - по 8135,00 гривень (а. с. 34, 70, 107). З розрахункових листків убачається, що [PERSON] нараховано за місцем роботи заробітну плату в таких розмірах: за червень 2021 року в сумі 20227,58 гривень; за липень 2021 року в сумі 24380,09 гривень; за серпень 2021 року в сумі 7161,73 гривень; за вересень 2021 року в сумі 14836,06 гривень; за жовтень 2021 року в сумі 20579,19 гривень, а за листопад 2021 року в сумі18988,14 гривень (а. с. 71 - 73). Наведеним доведено, що відповідач дійсно навчається за платною формою навчання та має постійну роботу із заробітком, який в декілька разів перевищує встановлений чинним законодавством мінімум для працездатних осіб. Доказів, поданих у процесуальний спосіб, на підтвердження факту сплати аліментів на утримання дитини та наявності у відповідача інших витрат, окрім як на навчання, стороною відповідача не надано, та з огляду на таке, судові не доведено. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під час розв`язування спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Так, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. При цьому, загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Відтак, частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України обумовлено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На підстави норми права, яка закріплена у частині 2 статті 91 вказаного кодексу жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин 2 - 4 статті 84 та статей 86 і 88 цього кодексу. Отже, вказана норма матеріального права закріплює особливий вид права жінки та обов`язок чоловіка на її утримання під час вагітності та у разі проживання з нею їх дитини. Зазначена особливість полягає саме у строковості дії, незалежно від того, чи перебували або перебувають вони у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, у відповідності до приписів частини 2 та 4 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи працює вона і незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Системне тлумачення вище наведених норм свідчить про те, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність умов: 1)проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; 2)походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); 3)можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Таким чином, у відповідності до вимог статті 80 Сімейного кодексу України, вирішуючи питання про спосіб та розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне визначити їх розмір у виді 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісяця, з урахуванням його матеріального становища, доходів та витрат, що він несе, зокрема, щодо витрат на навчання. Приймаючи до уваги викладені обставини, з урахуванням позиції сторін у справи, їх стану здоров`я, сімейного та майнового положення, визнання позову відповідачем частково, відсутність доказів щодо існування у відповідача інших утриманців, суд вважає, що аліменти на утримання непрацездатної жінки, з якою проживає їх із відповідачем малолітня дитина у віці до трьох років, тобто [PERSON] , необхідно встановити у частковому відношенні, а саме: в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача [PERSON] . До аналогічних правових висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїх постановах, прийнятих 21.01.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 756/82/18(провадження № 61-19113св21) та 03.11.2021 рокув межах справи з єдиним унікальним № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21). Окрім того, статтею 129 Конституції України визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що відповідач не довів у процесуальний спосіб обставини, які б свідчили про те, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення їх сумісною дитиною трьох років. Ухвалюючи рішення, суд також бере до уваги правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 25.11.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/2927/18 (провадження № 61-13820св19),- де суд зробив висновок про те, що визначення способу отримання аліментів (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів (позивача). При цьому для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі не має значення, що, зокрема: платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті; або має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Відтак, з огляду на положення частини 2 статті 80 Сімейного кодексу України розмір аліментів, тобто частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти, визначається судом. Проте, оскільки [PERSON] , звертаючись до суду із цим позовом, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти у ј частці від усіх видів його заробітку (доходів), суд вважає, що така частка у цьому випадку є завелика, а тому її слід зменшити до 1/6. При цьому, суд враховує, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позовної заяви (частина 1 статті 79 Сімейного кодексу України). З огляду на таке, суд вважає за необхідне визначити, що аліменти на утримання матері дитини, слід присудити щомісяця, від дня пред`явлення цього позову й до досягнення дитиною трьох років. За досліджених обставин, з урахуванням наведених норм матеріального права та фактичних даних справи, які мають суттєве значення для її вирішення за суттю, зокрема, віку, стану здоров`я, матеріального становища платника аліментів, відсутність у нього інших утриманців, а також його оплатне навчання, суд приходить до переконання, що все ж таки існують умови, які є необхідними для виникнення права [PERSON] на утримання від [PERSON] , передбачене частиною 2 статті 91 і частиною 2 статті 84 Сімейного кодексу України, а тому її позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 23.10.2021 року, до досягнення їх сумісною дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. На підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років» суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2021 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX від 15.12.2020 року з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2270 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 908,00 гривень, виходячи з розрахунку: 2270 гривень х 0,4 = 908,00 гривень. Однак на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Відтак, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] , суд доходить й до висновку про те, що з відповідача [PERSON] слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 908,00 гривень. Ухвалюючи рішення, суд також зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: partial