Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно, в якому, уточнивши свої позовні вимоги просить визнати договір дарування від 20.10.2000 року 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., р. № 4095, удаваною угодою в частині, що стосується [PERSON] та визнати його договором купівлі-продажу в частині, що стосується [PERSON] . Визнати за [PERSON] , право власності на ј частку адміністративного приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 363,9 кв.м., реєстраційний номер майна 1897786. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10.09.1988 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10.09.1988, актовий запис № 1467. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення суду м. Рівне від 25.05.1998 року. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26.03.2001 року, актовий запис №224. 25.10.2000 року (за час перебування у шлюбі) відповідач [PERSON] набув у власність нерухоме майно. Зокрема, згідно договору дарування від 20.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., р. № 4095, [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар належні [PERSON] на праві приватної власності 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3 (інв. № 30), у подальшому «приміщення», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належали [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 13.01.2000 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. (реєстровий № 107), зареєстрованого 14.01.2000 р. в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 2-85-167. 17.07.2003 року [PERSON] та [PERSON] було оформлено право спільної сумісної власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.07.2003 серії [NUMBER] на підставі розпорядження міського голови від 15.07.2003 № 1985-р. 29.07.2003 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив належну [PERSON] частину вищевказаного адміністративного приміщення, про що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 3043. 31.07.2003 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (ціла частка). На даний час [PERSON] досі є одноосібним власником адміністративного приміщення інженерного корпусу право власності на яке за ним зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 1897786), а реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проведена. Про те, що [PERSON] , набув у власність приміщення інженерного корпусу на підставі договору дарування, їй стало відомо у жовтні 2020 року після ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи, наданими на запит представника позивача адвоката Волошина І.В. Вважає, що договір дарування 13/100 частки інженерного корпусу М-3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 20.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , є удаваним, вчиненим сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину - договору купівлі- продажу, а тому відповідне майно є об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набуте в період шлюбу, оскільки попередній власник майна [PERSON] придбав вищевказане майно оплатно за 24500,00 гривень; договір укладено між сторонніми особами, які не є родичами між собою; майно, що було подароване, мало значну цінність, вартість майна на той час більш як в 96 разів перевищувала середню заробітну плату по Україні; пройшов невеликий строк після придбання [PERSON] майна з прилюдних торгів (січень 2000 року) та оформленням оспорюваного договору дарування (жовтень 2000 року); відповідач [PERSON] займається підприємницькою діяльністю з 1993 року та по даний час, а тому придбання ним нежитлового приміщення господарського призначення явно становило для нього значний комерційний інтерес. При цьому основним видом діяльності відповідача є саме надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, інший з обдарованих за договором дарування від 20.10.2000 року - [PERSON] - вів підприємницьку діяльність з 1993 року та припинив її лише у 2015 році; [PERSON] менш як через 2 тижні після оформлення права власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу як окремий об`єкт нерухомого майна відчужив свою частку на користь [PERSON] . У зв`язку з вищезазначеним позивач переконана, що фактично 20.10.2000 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено саме договір купівлі-продажу, а не дарування. Отже, оскільки спірне майно було набуте відповідачем 20.10.2000 року - до розірвання шлюбу у 2001 році, та не належить до речей, визначених ст. 24 КпШС як роздільне майно подружжя, то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі договору дарування від 20.10.2000 року [PERSON] фактично набув 1/2 частки спірного майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідно, в силу положень ст. 28 КпШС України позивач вважає, що має право на половину цієї частки, а саме 1/4. 31 березня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому він зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не визнає та вважає їх такими, що до задоволення не підлягають. Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивачем не доведено факт настання між сторонами спірного правочину інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені, на її думку, удаваним правочином. Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22 березня 2021 року. Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено, залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року залучено [PERSON] до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 08 червня 2021 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 08 липня 2021 року з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 08 липня 2021 року клопотання позивача [PERSON] - адвоката Волошина І.В. про визнання явки позивача\~ [PERSON] , відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] обов"язковою - задоволено. Визнано явку позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , третьої особи [PERSON] в судове засідання 05 серпня 2021 року - обов"язковою. 09 липня 2021 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про відвід судді. Ухвалою суду від 12 липня 2021 року відвід судді Галінській В.В. визнано необгрунтованим, передано питання вирішення відводу судді іншому судді в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Провадження у справі зупинено. 13 липня 2021 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Галінської В.В. відмовлено. Ухвалою суду від 14 липня 2021 року поновлено провадження у справі. 05.08.2021 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] до суду подана заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 12 січня 2022 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано у Першої Рівненської державної нотаріальної контори відомості із спадкового реєстру про заведені спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , який народився [INFO] . Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича належним чином завірену копію спадкової справи заведену після смерті [PERSON] , номер у спадковому рєстрі 62066318, номер у нотаріуса: 4-20418. Ухвалою суду від 10 березня 2022 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] задоволено, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою суду від 30.06.2022 року клопотання представника позивача [PERSON] про виклик та допит у судовому засіданні свідка [PERSON] , що підтримане в судовому засіданні представником позивача [PERSON] задоволено. Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року постановлено здійснити привід в судове засідання в приміщення Рівненського міського суду Рівненської області свідка [PERSON] .Здійснення приводу доручено Рівненському РУП ГУНП в Рівненській області. 29 грудня 2022 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про поновлення строку позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] , [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задоволити. Пояснивши, що 26.03.2001 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] . Після розірвання шлюбу між сторонами не було спорів щодо спільного майна подружжя, проте, у 2020 році у зв"язку з відмовою [PERSON] брати участь у витратах на утримання їх спільної доньки позивач вирішила поділити спільно нажите під час шлюбу майно і дізналась що у 2020 році [PERSON] набув у власність спірне приміщення на підставі договору дарування. Важають такий договір удаваним, оскільки попередній власник майна [PERSON] придбав вищевказане майно оплатно, договір укладено між сторонніми особами, які не є родичами. Окрім того вважають, що розбіжності у поясненнях відповідача і його представника стосовно обставин укладання договору свідчать про їх намагання позбавити позивача права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення, що було набуте за час шлюбу. Підтримали заяву про поновлення строку позовної давності, яку обгрунтували тим, що позивач не була присутня при укладенні спірного правочину, [PERSON] або будь які інші особи не повідомляли їй про набуття спірного приміщення у власність, позивач не володіла та не користувалась спірним приміщенням та не зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, відповідачем не доведено належними доказами обставин за яких [PERSON] дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, [PERSON] не мала можливості дізнатись про набуття [PERSON] приміщення у власність на підставі спірного договору дарування, оскільки на той час були відсутні відкриті реєстри речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Мартинов О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивували тим, що позивачем не надено доказів об"єктивної неможливості дізнатись про порушення свого права у межах строку позовної давності. [PERSON] пояснив, що які були відносини у нього з [PERSON] він не пам"ятає, його взяли в долю, оскільки [PERSON] був винен йому кошти, майно він не придбавав, коштів не передавав. Просили відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними доказами дійсну спрямованість волі сторін при укладанні спірного правочину. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов відповідач [PERSON] не подав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є кумом [PERSON] , який в свою чергу є братом позивача [PERSON] . Вказав, що зі слів [PERSON] йому відомо, що на початку 2000 р. [PERSON] разом із партнером [PERSON] придбали приміщення заводу на [ADDRESS] на другому поверсі. [PERSON] був одружений на сестрі [PERSON] . [PERSON] розповідав йому, що це приміщення вони придбали по 50%. Свідок вказав, що ціна йому не відома, при укладенні договору присутній він не був, письмово не перевіряв. Заслухавши пояснення [PERSON] , [PERSON] , представників позивача [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - адвоката Мартинова О.Ю., допитавши свідка, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 10.09.1988 року між позивачем та відповідачем по справі - [PERSON] - було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10.09.1988, актовий запис № 1467. Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00028881413 від 11.12.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано на підставі рішення суду м. Рівне від 25.05.1998 року. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26.03.2001 року, актовий запис № 224. Відповідно до ст. 39 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (в редакції, чинній на час розірвання шлюбу) розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. Разом з тим, згідно з положеннями ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Роз`ясненнями п. 15. Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що правило про те, що моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1.01.2004 р., тобто до дня набрання чинності Сімейним кодексом України. Таким чином, якщо шлюб було розірвано у судовому порядку до 1.01.2004 р., то такий шлюб вважається розірваним з моменту його реєстрації в органах РАЦС. Отже, враховуючи, що датою реєстрації розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] є 26.03.2001 року, днем припинення між ними шлюбу є саме 26.03.2001 року. Як вбачається із свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 30.03.2017. позивачем змінено ім`я з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Як встановлено із матеріалів справи відповідачі [PERSON] [PERSON] , набули у власність 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3 (інв. № 30), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно договору дарування від 20.10.2000 року, що укладений між [PERSON] (« [PERSON] ») та [PERSON] та [PERSON] («Обдаровані), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., р. № 4095. Право власності за даним договором зареєстровано за відповідачами [PERSON] та [PERSON] 25.10.2000 року Рівненським міським бюро технічної інвентаризації. Згідно з п. 2 зазначеного Договору це приміщення належить [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 13.01.2000 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. (реєстровий № 107), зареєстрованого 14.01.2000 р. в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 2-85-167. Згідно з п. 3 Договору вказана частка інженерного корпусу складається з приміщень №№ 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123 загальною площею 363,9 кв.м. Згідно з п. 4 Договору експертна вартість приміщення згідно довідки-характеристики, виданої 24.07.2000 р. Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за № 5936, становить 24 492,00 (двадцять чотири тисячі чотириста дев`яносто дві) гривні. Згідно з п. 5 Договору дар цей сторони оцінили в розмірі 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень. Згідно з п. 6 Договору даний договір є безоплатним. Даритель не має права вимагати від Обдарованих зустрічних дій майнового характеру. Згідно з п. 7 Договору Даритель свідчить, що приміщення до цього часу нікому не продане, не заставлене, не подароване, в спорі і під забороною не перебуває, щодо нього відсутні будь-які права третіх осіб (право наймача, довічного користування, оренди тощо). Відомості з Єдиного реєстру про відсутність заборони відчуження цього об`єкту нерухомості підтверджуються довідкою № 289220-142 від 20.10.2000 р., виданою Користувачем Єдиного реєстру приватним нотаріусом Кострикіним В.І. 16.10.2002 року розпорядженням міського голови №2731-р «Про дозвіл на реконструкцію» [PERSON] , [PERSON] дозволено реконструкцію 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу по [ADDRESS] під адміністративне приміщення, відповідно до представленого проекту. 17.07.2003 року [PERSON] та [PERSON] було оформлено право спільної сумісної власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.07.2003 серії [NUMBER] на підставі розпорядження міського голови від 15.07.2003 № 1985-р. Загальна площа приміщення (363,9 кв.м.) після реконструкції залишилась незмінною. 29.07.2003 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив належну [PERSON] частину вищевказаного адміністративного приміщення, про що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик Світланою Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 3043. Відповідно до п. 3 зазначеного договору продаж вчинено за 134 451 грн. 31.07.2003 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (ціла частка), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1140400 від 31.07.2003. На даний час [PERSON] є одноосібним власником адміністративного приміщення інженерного корпусу (літ. М-3) згідно свідоцтва про право власності від 17.07.2003 року та договору купівлі-продажу від 29.07.2003, що, зокрема, підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 228480052 від 17.10.2020, згідно з якою право власності [PERSON] на вищезазначений об`єкт нерухомого майна зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 1897786). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003р. до правовідносин, які виникли до 01.01.2004р. застосовуються норми\~ЦК\~УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а тому оскільки спірна угода укладена до вступу в дію Цивільного кодексу України, то правовідносини регулюються ЦК УРСР (1963р.). До спірних правовідносин підлягають застосуванню правові норми в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 20.10.2000 року та час реєстрації розірвання шлюбу 26.03.2001 року), норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР від 20.06.1969 року, Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року. Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно ч.2 ст.58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя. Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на момент укладення спірного договору) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 3 від 20 квітня 1978 року, яка діяла на момент укладення оспорюваного правочину, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, що викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. В силу приписів ст.81\~ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що уклавши, на твердження позивача, удаваний правочин - договір дарування від 20 жовтня 2000 року, між сторонами цього договору [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони насправді встановились інші правовідносини, не доведено також і того, що воля сторін в удаваному правочині була спрямована саме на укладання договору купівлі-продажу, сторонами спірного правочину були вчинені дії на виконання договору купівлі-продажу. Жодні докази, які б свідчили про те, що договір дарування від 20.10.2000 року має ознаками удаваного правочину - в матеріалах справи відсутні. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Зважаючи на те, що частка адміністративного приміщення в [ADDRESS] набута відповідачем [PERSON] в дар вона є його особистою власністю незважаючи на перебування в цей період у шлюбі з позивачем [PERSON] , а тому поділу між ними не підлягає. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] заявлено про пропуск позивачем [PERSON] строку позовної давності. У зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні її позову до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно. Відповідно до ст. 256 ЦК України, який діє на час звернення позивача до суду, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно є безпідставними та недоведеними суд відмовляє в задоволенні позовних вимог саме із цих підстав. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про необхідність залишення позовних вимог [PERSON] без задоволення. Відповідно до вимог п.2 ч.2\~ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed