Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Маркєлова В.В., звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією 29 липня 2020 року (надійшла до суду 12 серпня 2020 року), в якій просив суд: встановити факт проживання його та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по грудень 2013 року; визнати спільною сумісною власністю його та [PERSON] нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,2 кв.м.; судові витрати по справі покласти на відповідача. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що в червні 2007 року [PERSON] познайомився з [PERSON] , декілька місяців вони зустрічались та невдовзі почали проживати разом. Так, у листопаді 2007 року [PERSON] домовився зі своїм знайомим [PERSON] про оренду успадкованої останнім квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Наприкінці листопада 2007 року [PERSON] разом з [PERSON] та її донькою [PERSON] , [INFO] , переїхали мешкати разом до вказаної квартири однією сім`єю. У зареєстрованому шлюбі ні [PERSON] , ні [PERSON] не перебували, однак офіційно оформити свої стосунки через органи державної реєстрації актів цивільного стану не планували, оскільки їх і так все влаштовувало. Задля забезпечення їх сім`ї власним житлом та зважаючи на те, що вони очікували народження їх спільної дитини, [PERSON] домовився із [PERSON] про викуп квартири за адресою: [ADDRESS] після завершення останнім оформлення документів на житло, набуте у власність в порядку спадкування. При цьому вони погодили, що [PERSON] та [PERSON] за власні кошти вправі робити ремонт в квартирі та в подальшому оплатять всі витрати, пов`язані з укладенням правочину набуття квартири у власність. У березні 2008 року [PERSON] завершив оформлення усіх документів на квартиру та запропонував [PERSON] і [PERSON] її викупити. З огляду на те, що квартиру вони купували для їх сім`ї та в інтересах сім`ї, принципового значення на кого оформляти право власності для них не було. 27 березня 2008 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори, за яким у власність [PERSON] перейшла квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 35,2 кв.м. Розрахунок за квартиру з [PERSON] було проведено у повному обсязі під час укладення договору. Переважну частину коштів на купівлю квартири надав саме [PERSON] з його власних заощаджень, іншу частину коштів надала його мати [PERSON] . При цьому [PERSON] також надала частину коштів на придбання квартири, однак сума була незначною, оскільки вона ніде не працювала, будь-якого джерела доходів не мала, а її власні заощадження були незначними. Після купівлі квартири [PERSON] зареєстрував в ній своє місце проживання [INFO] , а [PERSON] [INFO] . [INFO] у них народився спільний син [PERSON] , факт батьківства при народженні дитини [PERSON] визнав. Таким чином, починаючи з листопада 2007 року сторони почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мали єдиний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, планували майбутнє та виховували їх спільного сина, тобто мали усталені стосунки, притаманні подружжю. У 2013 році стосунки між сторонами ускладнились, а з січня 2014 року вони почали проживати окремо: [PERSON] переїхав мешкати до своїх батьків, а [PERSON] залишилась мешкали із сином в придбаній ними квартирі. Не дивлячись на те, що фактично квартира була набута ними спільно та вважалась їх сумісною власністю, наприкінці 2013 року [PERSON] звернулася до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим приміщенням та виселення. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року у справі №214/9323/13-ц, залишеним без змін за результатами апеляційного перегляду, у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. У 2018 році [PERSON] повторно звернулася до суду з аналогічним позовом. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у справі №214/2688/18, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково: усунуто їй перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщення. Будучи незгодним з рішенням суду, він оскаржив його в апеляційному порядку. До виникнення вищезазначених обставин питання поділу квартири не ставилось, оскільки [PERSON] вважав, що квартира є їх спільною з [PERSON] власністю та в майбутньому залишиться їх синові. Однак, враховуючи судові тяганини та намір [PERSON] всіляко позбавити [PERSON] будь-яких прав на житлове приміщення, у нього існують обґрунтовані підстави вважати, що надалі [PERSON] взагалі має намір відчужити квартиру на користь інших осіб, що відповідно негативно вплине на майнові права їх сина в майбутньому. З огляду на це позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом на захист своїх прав шляхом встановлення факту перебування його з [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках та належності спірної квартири до їх спільної сумісної власності. Наміру визначати частки в квартирі та ділити її він не має, адже мета подання позову збереження квартири для сина та уникнення її протиправного відчуження на користь інших осіб. Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року (головуючий суддя Гринь Н.Г.) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с.25). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №312 від 30 вересня 2021 року та протоколу матеріали справи передано на розгляд судді Ткаченку А.В. (а.с.32, 33). Відповідно до ч.11 ст.33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених ЦПК України. Як слідує з ч.2 ст.34 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії судового розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. За даних обставин цивільну справу №214/5642/20 прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, з урахуванням того, що попереднім складом суду підготовче провадження не закрито. Ухвалою суду від 25 травня 2022 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків (а.с.52-53). Ухвалою суду від 18 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.58-59). Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі з призначенням до судового розгляду по суті (а.с.68). Будучи присутніми в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Сліпенький Р.С. пред`явлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. У подальшому правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи неодноразово належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, у тому числі в порядку ст.128 ЦПК України, ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», в судове засідання повторно не з`явилася без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подала. Клопотань про відкладення розгляду справи будь-якими засобами зв`язку не подавала. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, її неодноразові неявки до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача та його представника проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку\~з військовою\~агресією Російської\~Федерації проти\~України Указом Президента\~України №64/2022\~від 24\~лютого 2022\~року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №757/2022 від 07 листопада 2022 року, затвердженого Законом України №2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 \~Закону України «Про правовий режим воєнного стану» \~у період воєнного стану повноваження \~судів не можуть бути припинені. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що з [PERSON] він знайомий приблизно 9 років, стосунки нормальні. Позивач перебував у товариських стосунках з його старшим братом [PERSON] . У 2007 році померла його мати, після смерті якої відкрилась спадщина на належні їй за життя 2 квартири, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та [ADDRESS] . [PERSON] проконсультував його з приводу оформлення спадкових прав та майно та допоміг це зробити документально, після чого [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину. У свою чергу [PERSON] попрохав його дозволу на проживання разом з сім`єю, а саме цивільною дружиною [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , з правом подальшого викупу житлового приміщення. [PERSON] не заперечував. У 2007 році вони переїхали мешкати в квартиру, а в 2008 році уклали з ним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, покупцем за яким була [PERSON] з оформленням права власності на квартиру саме на неї. Таке рішення було прийнято [PERSON] , як пояснив йому останній. Розрахунок за квартиру сторони проводили з ним разом, передавши обумовлену суму грошей. Усі умови продажу квартири, її вартість він погоджував саме з [PERSON] . Після купівлі квартири у сторін народився син, який також проживав з ними в цій квартирі. У подальшому йому стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] розійшлись, з [PERSON] він не спілкувався. Від допиту інших свідків, заявлених в клопотанні, сторона позивача відмовилась. Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження не здійснювались. Вислухавши пояснення позивача та його представника, покази свідка [PERSON] , дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з такого. З матеріалів справи слідує, що 27 березня 2008 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу житлового приміщення квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,2 кв.м, житловою площею 17,5 кв.м. Договір посвідчено державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Гуц Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №1-139. Право приватної власності за [PERSON] зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ» ДОР 05 квітня 2008 року, запис №53 в книзі 243П-53 (16). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 липня 2022 року (а.с.63), зміна власника житлового приміщення не здійснювалась, дійсним власником спірної квартири є [PERSON] , форма власності приватна. [PERSON] як співвласник житлового приміщення не зазначений, однак значиться зареєстрованим в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 18 липня 2008 року, [PERSON] зареєстрована в квартирі також з 18 липня 2008 року. Крім того, позивач вказував, що в квартирі проживає з кінця 2007 року та по теперішній час. Іншого житла він не має. З матеріалів справи також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 17 вересня 2008 року (а.с.17). Факт батьківства позивачем не оспорювався. Дитина також значиться зареєстрованою в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Саксаганського\~районного суду\~м.\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~від 12\~лютого 2014\~року у\~справі №214/9081/13-ц за позовом [PERSON] присуджено стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання їх сина. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував на те, що він з [PERSON] перебував у фактичних шлюбних стосунках з листопада 2007 року, вони проживали однією сім`єю в квартирі за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали бюджет, разом планували майбутнє, тобто мали стосунки, притаманні подружжю. Спірну квартиру вони спочатку орендували у [PERSON] , а потім викупили за нотаріально договором купівлі-продажу з оформленням права власності на ім`я [PERSON] . Оскільки відповідач після припинення їх стосунків в 2013 році почала оспорювати його права на це майно, вживаючи заходів на позбавлення його права користування квартирою в судовому порядку, у тому числі шляхом виселення, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом задля підтвердження факту їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по грудень 2013 року, та як наслідок віднесення спірної квартири до їх спільної сумісної власності без визначення часток. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до\~Конституції України,\~засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Нормами ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями ч.ч.1, 2\~ст.21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до п.44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26 травня 1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі, і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18 грудня 1996 року № 6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст.8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд за заявою особи може встановити факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, при цьому у випадку наявності спору про право такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження, що також кореспондується з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнавши конкретно в який період це мало місце. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Так, аналізом наявних у справі судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень стосовно вирішення позовів [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , встановлено таке. Звертаючись до суду з позовом про визнання [PERSON] та його матері [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (справа №214/9323/13-ц), [PERSON] вказувала, що з [PERSON] вони перебували у фактичних шлюбних стосунках до вересня 2013 року, мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . 08 липня 2008 року з її дозволу було зареєстроване місце проживання [PERSON] в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] , де він і фактично проживає. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року у справі №214/9323/13-ц, у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , було відмовлено. Ухвалюючи рішення, суд вважав доведеним факт, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних стосунках, що власне вони не оспорювали, [PERSON] вселився в квартиру за згодою її власника [PERSON] , та проживав там увесь час, відтак підстави для визнання його втратившим право користування житлом були відсутні. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року у справі №214/9323/13-ц залишено без змін. В ході апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції також вважав доведеним факт перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках, однак конкретний період не встановлював. 27 квітня 2018 року [PERSON] знову звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням та виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] (справа №214/2688/18). У ході розгляду тієї справи представник [PERSON] адвокат Повалій О.В. вказувала, що сторони почали проживати разом в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2008 року як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, стосунки між ними було припинено наприкінці 2013 року та з січня 2014 року вони почали проживати окремо. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у справі №214/2688/18 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: виселено [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Ухвалюючи 09 червня 2020 року рішення, суд, зокрема, вважав доведеним факт перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках (без деталізації в рішенні конкретного періоду), що ними визнавалось. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року скасовано, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Приймаючи рішення, суд апеляційної\~інстанції встановив\~той факт,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~перебували у\~фактичних шлюбних\~стосунках,\~ [PERSON] \~вселився до\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~у 2007\~році,\~а з\~2008\~року має\~зареєстроване місце\~проживання в\~ній.\~До того\~ж суд\~апеляційної інстанції\~встановив,\~що в\~період набуття\~квартири у\~власність сторони\~вже проживали\~однією сім`єю\~як чоловік\~та дружина\~без реєстрації\~шлюбу. Оскільки факт перебування сторін в фактичних шлюбних стосунках, та придбання спірної квартири в той період був встановлений рядом судових рішень, що набрали законної сили, у тому числі постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №214/2688/18, а тому в силу ч.4 ст.82 ЦПК України вони є преюдиціальними, оскільки їх істину вже встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. До того ж суд вважає, що сукупність обставин справ, встановлена судами при вирішенні попередніх спорів між сторонами, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом даного судового розгляду. Таким чином, при вирішенні даного спору суд поза розумним сумнівом вважає доведеним факт припинення фактичних шлюбних стосунків між сторонами у грудні 2013 року. Однак, відсутність в зазначених вище судових рішеннях деталізації, коли конкретно у сторін почались такі стосунки (у 2007 році чи 2008 році), що має принципове значення для вирішення спору щодо нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] , визначає наявність спору, який підлягає вирішенню судом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначав, що з [PERSON] вони перебували у фактичних шлюбних стосунках з листопада 2007 року по грудень 2013 року. У свою чергу, в ході вирішення попередніх спорів [PERSON] та її представник вказували, що фактичні шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] почались у 2008 році, припинились наприкінці 2013 року та з січня 2014 року вони вже проживали окремо. Допитаний судом свідок [PERSON] попередній власник квартири за адресою: [ADDRESS] вказував, що зазначену квартиру сторони спочатку орендували з правом викупу у подальшому. Вселились вони до квартири у 2007 році, точної дати не назвав. Після оформлення права власності на квартиру у порядку спадкування після смерті матері, він її продав сторонам, покупцем за договором виступала [PERSON] , в той час як усі умови договору, у тому числі вартість квартири він попередньо узгоджував з [PERSON] . На момент продажу квартири сторони вже проживали там разом. Суд вважає такі покази свідка належним та допустимим доказом, оскільки вони узгоджуються з наявними у справі доказами, встановленими судом преюдиційними фактами. Доказів в їх спростування сторона відповідача суду не надала. Разом з тим, у своїх показах свідок [PERSON] не зазначив чітко, коли сторони почали проживали разом, окрім як «наприкінці 2007 року», однак свідок чітко підтвердив той факт, що на момент укладення з ним правочину сторони вже проживали у квартирі, розрахунок з ним проводили разом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». З обсягу проаналізованих судом доказів та встановлених обставин слідує, що фактичні стосунки між сторонами дійсно розпочались з кінця 2007 року, вони почали проживати разом, вести спільне господарства, мати спільний побут, планувати майбутнє. У вересні 2008 року у них народився спільний син, батьківство у відношенні якого [PERSON] визнав. Тобто між сторонами склались усталені відносини, притаманні подружжю. Жодного доказу, окрім як посилань позивача на початок цих стосунків саме у листопаді 2007 року, матеріали справи не містять. З огляду на те, що встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має юридичне значення для віднесення спірної квартири до їх спільної сумісної власності, та зважаючи на дату укладення договору купівлі-продажу квартири (27 березня 2008 року), доведеність перебування сторін у стосунках вже на той момент, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в цій частині із встановленням факту, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках на момент придбання спірної квартири у власність 27 березня 2008 року та до грудня 2013 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині встановлення факту підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи спір про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю як такої, що набута у власність у 2008 році в період перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках, застосуванню підлягають положення діючого СК України від 10 січня 2002 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року (із змінами та доповненнями). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст.60 СК України. Так, відповідно до ст.60 СК України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя». Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно відповідно до ст.74 СК України. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а\~в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України. З огляду на доведеність факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, у тому числі на момент купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , та до грудня 2013 року, встановлення факту набуття квартири в цей період також постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №214/2688/18, суд приходить до висновку про можливість визнання її спільною сумісною власністю без визначення часток співвласників та поділу її, адже таких вимог позивач не заявляв. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1681 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору. Вимог про відшкодування інших процесуальних витрат по справі з їх документальним підтвердженням позивач не заявляв.

Outcome: partial