Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 грудня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 172-С/ФО, за умовами якого йому надано споживчий кредит в розмірі 48500 грн., строком на 60 календарних місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 40 % річних від суми кредиту, із зобов`язанням, що складається із суми щомісячного платежу по кредиту та відсотків. Відповідач зобов`язався здійснювати повернення кредиту та сплату процентів у передбачені договором строки. Так, [PERSON] зобов`язаний був щомісячно здійснювати платежі в розмірі не меншому ніж 1880 грн. Позивач вказує, що відповідач допустив порушення умов кредитного договору вже через три місяці після його укладення. 05 березня 2021 року, у зв`язку з несвоєчасною оплатою заборгованості по кредиту та нарахованих відсотках, ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 63 439,70 грн., яка складалась з наступного: заборгованість за кредитом - 47 547,58 грн.; заборгованість за відсотками - 15 892,12 грн. (за період користування з 01 лютого 2020 року по 14 січня 2021 року). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 жовтня 2021 року по справі за № 703/724/21 позов ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» задоволено у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» 63 439,70 грн. заборгованості за кредитним договором та 2270,00 грн. судового збору. Боржником дане рішення повністю не виконане. Позивач вказує, що отримавши виконавчий лист, ним було проведено попередню зустріч з відповідачем, який зобов`язався щомісячно вносити на рахунок позивача суму коштів у розмірі не меншому ніж 2000 грн. до повного погашення боргу, однак в квітні місяці 2022 року [PERSON] здійснив єдиний такий платіж. Відтак, відповідач продовжує порушувати умови договору, зокрема, за період, не охоплений рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 жовтня 2021 року. Станом на 05 серпня 2022 року позивачем, починаючи з 15 січня 2021 року було нараховано відповідачу відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 21565 грн. 02 коп. Крім того, позивачем в рахунок відшкодування шкоди за порушення грошового зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту № 172-С/ФО від 16 грудня 2019 року нараховано відповідачу 3 % річних за період з 01 лютого 2020 року по 05 серпня 2022 року в розмірі 3580 грн. 03 коп. та інфляційні збитки за період з 01 лютого 2020 року по 05 серпня 2022 року у сумі 14872 грн. 70 коп. Таким чином загальна заборгованість за відсотками, інфляційними витратами та 3 відсотками річних складає 40017 грн. 75 коп. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. Так, у зв`язку з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань, позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права та просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 172-С/ФО від 16 грудня 2019 року в загальному розмірі 40017 грн. 75 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 16100 грн. Ухвалою судді від 22 серпня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив. Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 26 грудня 2022 року відповідачем надіслано заяву про поновлення строку для подання відзиву та відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначив, що не погоджується із наданими позивачем розрахунками заборгованості, вважає, що договір про надання фінансового кредиту № 172-С/ФО від 16 грудня 2019 року є недійсним, оскільки сума кредитних коштів за вказаним договором у розмірі 48500 грн. взагалі не була ним отримана ні готівковим, ні безготівковим способом. В судове засідання представник позивача - ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити у відсутність уповноваженого представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання також не з`явився, однак направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, врахувавши позицію представника позивача, та відповідача, яка викладена в їх заявах про розгляд справи без участі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України). Згідно ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підставою для звернення ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» з даним позовом до суду стало невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за договором про надання фінансового кредиту № 172-С/ФО від 16 грудня 2019 року, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі . Судом встановлено, що 16 грудня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Віва капітал» та [PERSON] було укладено договір №172-С/ФО про надання фінансового кредиту відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 48500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40 % річних від суми кредиту. Кредит надано строком на 60 календарних місяців з 16 грудня 2019 року по 15 грудня 2024 року (а.с. 6-8). Відповідно до графіку платежів, що є Додатком №1 до договору про надання фінансового кредиту, позичальнику встановлена періодичність та розміри платежів кредиту та сплати процентів за користування ним (а.с. 9-10). Згідно паспорту фінансового кредиту, який є додатком № 2 до договору про надання фінансового кредиту (для фізичних осіб) № 172-С/ФО від 16 грудня 2019 року, відповідачу надано інформацію, що тип кредиту - фінансовий кредит, сума/ліміт кредиту - 48500,00 грн., строк кредитування - 60 місяців, мета кредитування - споживчі цілі, процентна ставка - 40,0 % річних, тип процентної ставки - фіксована, пеня - від простроченої суми за кожен день прострочення починаючи з 31-го календарного дня, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту - 0,05% (а.с. 10 зворот - 11). Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку, що є додатком до кредитного договору, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі передбаченому п.2.1 кредитного договору. У зв`язку з несвоєчасною оплатою заборгованості по кредиту та нарахованих відсотках, ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором станом на 14 січня 2021 року в розмірі 63 439,70 грн., яка складалась з заборгованості за кредитом - та заборгованості за відсотками. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 жовтня 2021 року по справі за № 703/724/21 позов ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» задоволено у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» 63 439,70 грн. заборгованості за кредитним договором та 2270,00 грн. судового збору. Даним рішенням суду встановлено, що 03 грудня 2019 року [PERSON] підписав заяву-анкету на видачу кредиту №172-С/ФО. 16 грудня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» та [PERSON] було укладено договір №172-С/ФО про надання фінансового кредиту відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 48500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40 % річних від суми кредиту. Кредит надано строком на 60 календарних місяців з 16 грудня 2019 року по 15 грудня 2024 року. Згідно видаткового касового ордера від 16 грудня 2019 року [PERSON] одержав 48500 грн. кредитних коштів відповідно до договору №172-С/ФО від 16.12.2019. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, внаслідок чого, станом на 14.01.2021 року, сума до повного погашення фінансового кредиту за договором становить 63439 грн. 70 коп. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Віва капітал» до [PERSON] суд виходив з того, що оскільки відповідач свої грошові зобов`язання по поверненню кредиту належним чином не виконав, спірна сума заборгованості по тілу кредиту та нараховані відсотки за користування кредитними коштами підлягає стягненню з нього в судовому порядку. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дане рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 15 березня 2022 року, за твердженням позивача до цього часу не виконано, вказана обставина жодними належними доказами не спростована відповідачем. Згідно пункту 4.6 договору №172-С/ФО від 16 грудня 2019 року передбачено, що закінчення строків для сплати кредиту та/або процентів за фактичне число календарних днів користування кредитом (згідно Графіка платежів) не зупиняє нарахування процентів за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня видачі кредиту, та з урахуванням дня повернення кредиту, крім випадку, якщо кредитодавець, прийме письмове рішення про ненарахування процентів за користування кредиту у даній ситуації. В зв`язку з цим позивач, посилаючись на пункт 4.6 договору №172-С/ФО від 16 грудня 2019 року, продовжує здійснювати нарахування відсотків за кредитом. Так, позивачем нараховано відповідачу відсотки за користування кредитом за період, не охоплений рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 жовтня 2021 року, а саме за період з 15 січня 2021 року по 05 серпня 2022 року в розмірі 21565 грн. 02 коп., про що надано відповідний розрахунок (а.с. 17). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.527 ЦК України). Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 638 ЦК України що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів та неустойки можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором; пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України. Якщо кредитний договір має домовленість, що передбачає закінчення строку кредитування поверненням позичальником кредитних коштів і кредитор не направляв у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України вимогу, а вживав інші заходи досудового врегулювання, то за таких обставин слід дійти висновку про правомірність нарахування банком процентів за користування кредитними коштами боржником. Іншими словами, якщо немає вимоги, оформленої відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, та немає строку закінчення кредитного договору, то нарахування процентів банком можливе до повернення позичених коштів. Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 року (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 року (провадження №14-318цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Так, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 жовтня 2021 року по справі за № 703/724/21 позов ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» задоволено у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» 63 439,70 грн. заборгованості за кредитним договором та 2270,00 грн. судового збору. Тобто, у зв`язку з невиконанням позичальником [PERSON] встановленого кредитним договором обов`язку повернення кредиту частинами, ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» використав право передбаченої ч.2 ст.1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав. Разом з тим, після звернення 05 березня 2021 року з позовом до суду, ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» продовжує нараховувати [PERSON] заборгованість по процентах, яка станом на 05 серпня 2022 року за наданим позивачем розрахунком становить: 21565 грн. 02 коп. Аналіз досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин в сукупності з наведеними вище вимогами закону та правовими позиціями Верховного Суду дає підстави для висновку, що право ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» нараховувати передбачені кредитним договором №172-С/ФО від 16 грудня 2019 року проценти припинилося у зв`язку з пред`явленням 05 березня 2021 року до [PERSON] позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Відтак з 21 жовтня 2021 року - часу ухвалення Смілянським міськрайонним судом рішення по цивільній справі №703/724/21, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину - площину виконання судового рішення. Наявність рішення Смілянського міськрайонного суду від 21 жовтня 2021 року по цивільній справі №703/724/21 про дострокове задоволення вимог ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» щодо всієї суми заборгованості, яке [PERSON] виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» до [PERSON] , про стягнення заборгованості по процентах в сумі 21565 грн. 02 коп є безпідставними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовну вимогу ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» про стягнення з відповідача [PERSON] на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 3580 грн. 03 коп. та інфляційних втрат у розмірі 14872 грн. 70 коп. суд враховує встановлені обставини та застосовує такі норми права. Згідно з положеннями ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст.625 ЦК України на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики та кредиту, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, від 03 листопада 2020 року у справі № 921/315/18. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 зроблено висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання і у такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе вже не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі №914/1033/17 сформовано висновок, що інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України за час прострочення. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду. Аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними вимогами закону та правовими позиціями Верховного Суду дає підстави для висновку, що оскільки [PERSON] встановлене рішенням суду від 21 жовтня 2021 року зобов`язання в повному обсязі не виконав, то у ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» наявні передбачені ч.2 ст.625 ЦК України правові підстави для нарахування та стягнення з нього 3% річних за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення 3 % річних в сумі 3580 грн.03 коп. та інфляційних втрат в розмірі 14872 грн.70 коп., нарахованих на загальну суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 47547 грн. 58 коп. за період з 01 лютого 2020 року по 05 серпня 2022 року, при визначенні суму боргу, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складений у повній відповідності з чинним законодавством, та перевірений судом, в той же час відповідач не скористався процесуальним правом у поданому до суду відзиві спростувати наданий позивачем розрахунок. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у жовтні 2021 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 05 серпня 2022 року (межі позовних вимог, які визначив позивач при зверненні суду з дійсним позовом та при наведенні розрахунку заборгованості). При цьому, суд відхиляє доводи відповідача з приводу дійсності отримання ним суми коштів у розмірі 58500 грн. за договором про надання фінансового кредиту № 172-С/ФО від 16 грудня 2019 року, оскільки вказані обставини встановлені рішенням Смілянського міськрайонного суду від 21 жовтня 2021 року по цивільній справі №703/724/21, яке набрало законної сили, відтак відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» до [PERSON] в частині вимог про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованим, та таким що підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню із стягненням на користь позивача з відповідача [PERSON] на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 3580 грн. 03 коп. та інфляційних втрат у розмірі 14872 грн. 70 коп. Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, розрахованого пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, в сумі 1144 грн. 02 коп. (з розрахунку: 18452,73 х 2481 / 40017,75). Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Таким чином, у стягненні судових витрат за надання правничої допомоги суд вважає за необхідне відмовити, оскільки необхідність їх стягнення не підтверджена позивачем належними, достатніми та допустимими доказами.

Outcome: partial