Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Співвласниками квартири є відповідач [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відповідач [PERSON] при зверненні до ЖЕКу дізнався, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] , що належала померлій, була подарована нею 13.05.2005 року відповідачці [PERSON] . При розмові відповідачів стало відомо, що спірний договір був посвідчений за адресою проживання [PERSON] нотаріусом. Під час життя [PERSON] не повідомляла про свій намір подарувати частину квартири [PERSON] . Крім того, до смерті [PERSON] мала дуже поганий стан здоров`я ще з початку 2000 року, у зв`язку з цим їй навіть важко було піднятися з ліжка. Також [PERSON] мала психічні розлади, у зв`язку з чим перебувала на обліку у психіатра, неодноразово проходила лікуванні у психіатричній лікарні, при цьому догляд за нею здійснював [PERSON] . Вказане свідчить про те, що оспорюваний договір дарування був укладений [PERSON] у той час, коли вона не розуміла значення своїх дій. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.05.2019 року витребувано докази у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2019 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.01.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 26.05.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача щодо позовних вимог. 21.07.2020 року до суду надійшли письмові пояснення відповідачки [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачка вказує про те, що померла [PERSON] є рідною бабусею відповідачки. На момент укладення договору дарування та у подальшому бабуся знаходилася у нормальному стані, повністю розуміла значення своїх дій та не визнавалася в установленому законом порядку недієздатною. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04.11.2021 року цивільну справу передано на розгляд судді Лісовської О.В. Ухвалою судді від 12.11.2021 року справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд справи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.07.2022 року у задоволенні клопотання представника позивача про застосування заходів процесуального примусу відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.07.2022 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судової експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2022 року виправлено описку в ухвалі суду від 27.07.2022 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року відновлено провадження у справі. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити. У подальшому відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки. Представник відповідачки у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю явки. Але при цьому слід зазначити, що жодних належних доказів на підтвердження неможливості явки до суду адвокатом суду не надано. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності відповідачки та її представника, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Відповідач [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. У подальшому відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачів, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.11.1999 року. Згідно вказаного свідоцтва про право власності іншими співвласниками квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті позивачка та відповідач [PERSON] , звернувшись до ЖЕКу для отримання довідки, дізналися, що 13.05.2005 року був укладений Договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Вказаний Договір був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що даний договір дарування є недійсним, оскільки на момент його складання її бабуся [PERSON] , маючи стійкий розлад здоров`я, перебуваючи під консультативним наглядом лікаря-психіатра, не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні договору. З цих підстав позивачка просить визнати договір недійсним. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статі Кодексу передбачено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Для вирішення питання щодо психічного стану [PERSON] у період укладення договору дарування 13.05.2005 року судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 633 від 26.10.2022 року зазначено, що [PERSON] на період підписання договору дарування (13.05.2005 року) страждала на інволюційну депресію; наявні у [PERSON] ознаки інволюційної депресії позбавляли її здатності правильно сприймати факти, які мають значення для укладення договору; [PERSON] у період підписання договору дарування (13.05.2005 року) за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, а саме той факт, що на момент укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання договору дарування від 13.05.2005 року недійсним. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн. та витрати по сплаті судової експертизи у розмірі 28246, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved