Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 01.11.2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом із позивачем та перебувають на її утриманні. Син [PERSON] [INFO] досяг повноліття та на даний час навчається на ІІ курсі факультету інноваційних технологій Університету митної справи та фінансів на денній формі навчання, стипендію не отримує, на державному утриманні не знаходиться, термін закінчення навчання липень 2025 року. Відповідач матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина не надає. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, до закінчення сином навчання, а саме до липня 2025 року. Позивач [PERSON] письмово просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] письмово просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] письмово просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається із акту обстеження будинку від 10.12.2022 року, який завірений головою квартального комітету № 18 Калашник Н.В., разом із позивачем [PERSON] , яка проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації проживають також [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Повнолітній син [PERSON] є студентом ІІ курсу денної форми навчання, факультету інноваційних\~технологій Університету\~митної справи\~та фінансів,\~навчання проводиться\~за рахунок\~коштів фізичних\~або юридичних\~осіб, термін закінчення навчання липень 2025 року, що підтверджується довідкою навчального закладу № 122-35/471 від 20.12.2022 року (а.с. 8), свого постійного доходу не має та потребує матеріальної допомоги з боку відповідача на своє утримання. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» визначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів особи, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків. На підставі ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~Сімейного кодексу\~України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, а також те, що син сторін повнолітній, продовжує навчання в Університеті митної справи та фінансів, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка потребує з боку відповідача матеріальної допомоги на утримання сина, враховуючи,\~що відповідач\~має забезпечити\~не тільки\~мінімальний,\~а й\~достойний рівень\~життя повнолітнього\~сина, а\~також визнання\~позову відповідачем, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з 22.12.2022 року і до закінчення повнолітнім сином навчання в Університеті митної справи та фінансів, термін закінчення навчання до липня 2025 року, але не пізніше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 992,40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved