Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

10 грудня 2019 року з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро-Агро Юс» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування завданих збитків. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2019 року вищевказана цивільна справа була передана на розгляд судді [PERSON] . Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1840/0/15-20 від 16 червня 2020 року про звільнення [PERSON] з посади судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку суддю [PERSON] було звільнено. На підставі розпорядження керівника апарату суду № 206 від 15 липня 2020 року, вищевказану цивільну справу було передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.\~ Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року цивільну справу було передано на розгляд судді Басової Н.В. У зв`язку із задоволенням самовідводу судді Басовій Н.В. у розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро-Агро Юс» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування завданих збитків, справу повторно було передано для автоматизованого розподілу. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 липня 2020 року цивільну справу було передано на розгляд судді Приходченко О.С. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2020 року справу було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року провадження по справі було поновлено і призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року, було скасовано. Позивач [PERSON] у своєму позові та письмових поясненнях, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що позивачеві на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було виділено в натурі 3/7 частин комплексу по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та визнано за ним право власності на зазначену частину комплексу. Також 3/7 частин комплексу по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням, який розташований за адресою: [ADDRESS] , було виділено в натурі відповідачеві [PERSON] з визнанням за нею права власності, 1/7 частину вказаного виробничого комплексу виділено [PERSON] та визнано за нею право власності. Право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було припинено. На підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 85, відповідач [PERSON] продала позивачеві [PERSON] , відповідачам [PERSON] та [PERSON] належні їй частини нежитлового приміщення загальною площею 240,4 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , по частині кожному, право власності на які у встановленому законом порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 22 січня 2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрований в реєстрі за № 81, продав відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належні йому частини нежитлового приміщення виробничого комплексу, який розташований за адресою: [ADDRESS] , по частині кожному. [PERSON] належить на праві власності частина спірного нерухомого майна, співвласниками інших частин є відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, якою було скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, визнання права власності на нежитлове приміщення. На підставі договору оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року відповідач ТОВ «Дніпро-Агро Юс» використовує у своїй господарській діяльності належне позивачеві майно, перешкоджаючи [PERSON] у користуванні належною йому часткою. Спірний договір оренди було укладено між відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та відповідачем ТОВ «Дніпро-Агро Юс», відповідно до умов якого орендодавці передали орендарю в строкове платне користування нежитлові приміщення виробничого комплексу, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , строком на 2 роки і 11 місяців. Загальний розмір плати за користування об`єктом оренди склав 47\~850 грн. і сплачувався щомісячно відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 15\~900 грн. кожному. Спірний договір оренди було укладено відповідачами без погодження з позивачем, тобто, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] при передачі об`єкту в оренду розпорядилися власністю позивача без його згоди, тому спірний договір має бути визнаним недійсним. Також укладення самого договору оренди відбулося внаслідок обману з боку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які ввели в оману відповідача ТОВ «Дніпро-Агро Юс», і приховали факт укладення договору від позивача. За період дії договору оренди відповідачами було отримано орендну плату у загальному розмірі 1\~100\~550 грн., з яких 275\~137 грн. 50 коп. мав би отримати [PERSON] як співвласник виробничого комплексу. Діями відповідачів йому було завдано збитків на загальну суму 275\~137 грн. 50 коп. Просили суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та ТОВ «Дніпро-Агро Юс» та припинити зобов`язання за ним на майбутнє; зобов`язати ТОВ «Дніпро-Агро Юс» звільнити нежитлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , та повернути його [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за актом приймання-передачі; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 91\~712 грн. 50 коп., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 91\~712 грн. 50 коп., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 91\~712 грн. 50 коп., а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву, та його представник у письмових поясненнях та ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що позивач посилається на те, що йому на праві власності належить частина нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . Окрім нього співвласниками вказаного майна є відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по частині за кожним. Таким чином, співвласники мають право передати належне їм майно у найм виключно за згодою усіх власників. Позивач вважає, що спірний договір оренди було укладено між відповідачами без погодження з ним, тобто, розпорядилися без згоди [PERSON] . Як доказ, на який посилається позивач, ним було надано копію примірника спірного договору № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, проте, він не може бути чинним у тій редакції, оскільки 17 листопада 2017 року сторонами договору оренди було укладено і підписано додаткову угоду № 1 до договору № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, відповідно до умов якої [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передали в строкове платне користування ТОВ «Дніпро-Агро Юс» виробничий комплекс, загальною площею 662 кв.м., право власності на який належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , нежитлове приміщення 1\~590,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , в оренду відповідачеві ТОВ «Дніпро-Агро Юс» не було передано. На момент укладення спірного договору право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна у встановленому порядку зареєстровано не було. Таким чином, спірний договір оренди на момент його укладення жодних прав позивача не порушував. Вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 97\~712 грн. 50 коп. не ґрунтуються на законі, та не відповідають вимогам цивільного законодавства України. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позов та ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що про існування спірного договору оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року їй стало відомо з позовної заяви. Вона спірного договору оренди та додаткової угоди до нього не укладала, жодних актів не підписувала, тому вимога [PERSON] визнати договір недійсним суперечить положенням чинного законодавства, оскільки договір не був укладений. Вимоги про стягнення грошових коштів є необґрунтованими, оскільки доказів виконання сторонами умов договору позивачем не надано, грошових коштів за спірним договором оренди нежитлового приміщення вона не отримувала, жодні кошти від ТОВ «Дніпро-Агро Юс» на її банківський рахунок не надходили. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у письмових поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що наданий позивачем як доказ спірний договір оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року не відповідає дійсному, оскільки у день укладення основного договору оренди сторонами договору було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої відповідачеві ТОВ «Дніпро-Агро Юс» було передано у строкове платне користування виробничий комплекс, загальною площею 662 кв.м., яке належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Станом на 17 листопада 2017 року право власності [PERSON] на частину нежитлового приміщення виробничого комплексу, який розташований за адресою: [ADDRESS] , у встановленому законом порядку зареєстровано не було, тому у нього не виникло право на розпорядження майном. Твердження позивача про матеріальні збитки у зв`язку з неотриманням орендної плати за спірним договором оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року є безпідставними, оскільки [PERSON] не був стороною договору, тому право на отримання винагороди у нього не виникло. Також, збитками законом визначено фактичні витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, а сума запланованих, але неотриманих доходів, складає саме упущену вигоду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд приходить до таких висновків за наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 403/14561/12 від 15 вересня 2014 року [PERSON] виділено в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 662,8 кв.м., та визнано за [PERSON] право власності на 3/7 частини зазначеного нерухомого майна, загальною площею 662,8 кв.м.; виділено [PERSON] в натурі 1/7 частину комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 251 кв.м., і визнано за [PERSON] право власності на 1/7 частину нежитлового приміщення; виділено [PERSON] в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 240,4 кв.м., і визнано за [PERSON] право власності на 3/7 частин нежитлового приміщення; припинено право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на комплекс по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13). 15 грудня 2014 року право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 662,8 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 8114852, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 531241812101 (т. 1 а.с 14). На підставі договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 85, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 240,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531191612101, по частини кожному (т. 1 а.с. 18), право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 19, 20-21). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року було припинено право власності [PERSON] на частину об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101 та визнано право власності за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] по 1/12 частині (т. 1 а.с. 22-25), яке було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] , третя особа ТОВ «Дніпро-Агро Юс» про припинення права власності та визнання права власності відмовлено (т. 1 а.с. 26-30). 17 листопада 2017 року було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017, факт укладення якого не заперечувався відповідачами [PERSON] і [PERSON] , відповідно до умов якого відповідачеві ТОВ «Дніпро-Агро Юс» було передано в оренду виробничий комплекс, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачами [PERSON] і [PERSON] заперечуються лише умови договору оренди та редакція договору. 17 листопада 2017 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро Агро Юс» було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 108-114). Цього ж дня між сторонами було підписано акт прийому-передачі майна (т. 1 а.с. 115-118). Згідно з п. 1.1 додаткової угоди орендодавці передають, а орендар приймає в строкове платне користування майно (виробничий комплекс), який складається з обладнання: агрегат борошномельний пальцевий НО-3545 Харьковчанка-3000 Плюс, призначений для вироблення борошна та розташований в нежитловому приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . Орендодавці є власниками обладнання та приміщення відповідно до договору купівлі-продажу обладнання від 17 листопада 2017 року, та договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 січня 2016 року, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2016 року, РНОНМ 531241812101, яке складає 662 м.кв. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року встановлено, що [PERSON] належить частина нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531191612101, та частина нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101, що підтверджується матеріалами справи. Також судом було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи, яку не було проведено експертною установою з об`єктивних причин. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За положеннями статті 759 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (частина перша статті 760 ЦК України). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина 1 статті 761 ЦК України). Відповідно до статті 764 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що на час вчинення оспорюваного договору від 17 листопада 2017 року, вищевказане нежитлове приміщення належить позивачеві та відповідачам [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності (по 1/4 частині кожному), встановивши, що відповідачами не спростовані доводи позивача, що зазначене нежитлове приміщення у натурі не поділено між співвласниками та порядок користування цим приміщенням співвласниками не визначався; встановивши, що оспорюваний договір оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року укладений без участі на стороні орендодавця співвласника [PERSON] , а також встановивши, що доводи позивача про укладення вказаного договору без його, як співвласника, згоди не спростовані; враховуючи, що позивач, як співвласник, категорично заперечує щодо передання в оренду вищезазначеного нежитлового приміщення, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди № 17/2017, укладеного 17 листопада 2017 року між відповідачами щодо передачі в оренду виробничого комплексу, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Суд критично оцінює доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] в частині, що за умовами спірного договору оренди було передано у користування відповідачеві ТОВ «Дніпро-Агро Юс» виробничий комплекс, що належить [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , загальною площею 662 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на частину якого за [PERSON] зареєстровано не було, оскільки зазначені твердження спростовуються матеріалами справи. Зокрема, [PERSON] набув право власності на об`єкт нерухомого майна на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року, на підставі якого державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Хаблом К.О. прийнято рішення від 17 грудня 2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 8114852, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101 (т. 1 а.с. 14). Таким чином, право власності на частину нерухомого майна було у встановленому порядку зареєстровано за позивачем. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь [PERSON] збитків у розмірі 91\~712 грн. 50 коп. з кожного, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 236 ЦК України виконання зобов`язання, визнаного судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За таких обставин, враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідачів частину грошових коштів, які були одержані ними у якості орендної плати за договором оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, який підлягає визнанню недійсним; приймаючи до уваги, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, недійсність договору передбачає проведення реституції, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь позивача частини доходу, отриманого за договором оренди, пропорційно його частці у праві власності, з ТОВ «Дніпро-Агро Юс», який є недійсним з моменту його укладення. Разом з тим, враховуючи правове обґрунтування позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачів саме збитків, суд також зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Згідно зі статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України). Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 704/962/17 (провадження № 61-47536св18) вказано, що «тлумачення статті 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за цієї умови відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини». Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] збитків у розмірі 91\~712 грн. 50 коп. з кожного задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем при зверненні з позовом було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 288 грн. 18 коп. (т. 1 а.с. 10), тому з урахуванням часткового задоволення позову з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро-Агро Юс» підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 768 грн. 40 коп. у рівних частинах по 192 грн. 10 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial