Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

У квітні 2021 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Київська міська державна адміністрація, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, в якому просило: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , з наданням Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання; зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначено, що 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11333486000, за умовами якого відповідачу [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 160000,00 дол. США з відсотковою ставкою 13,00% річних. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за №10175, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідно до п. 1.4 Договору про надання споживчого кредиту №11333486000 від 15.04.2008 метою отримання коштів була купівля вищезазначеної квартири. 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №4 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими права вимоги за вказаними договором кредиту та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». 25.02.2015 у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору іпотекодержателем звернено стягнення на предмет іпотеки та зареєстровано право власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за ТОВ «Кей-Колект». Таким чином, на час звернення до суду, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», разом з тим, відповідач [PERSON] перешкоджає останньому реалізувати свої права власника вказаної нерухомості, оскільки продовжує мешкати у квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 22.04.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 20.05.2021 представником Київської міської державної адміністрації надані письмові пояснення, відповідно до яких представник третьої особи просить суд відмовити у задоволені позову в частині надання Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки відповідач [PERSON] не перебуває на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Крім того, в місті Києві не створені фонди житла для тимчасового проживання у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування. 25.05.2021 представником відповідача адвокатом Журавльовим О.С. подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначив, що, дійсно, 15.04.2008 між АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11333486000, для забезпечення виконання якого останньою було укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, за умовами якого відповідач, як власник квартири [ADDRESS] , передала в іпотеку вказане майно. 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу №4 та Договір про відступлення права вимоги. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.10.2015 року, що набрала законної сили, скасовано рішення Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 23.04.2015 р. про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язано вчинити дії щодо поновлення реєстрації останньої за вказаною адресою. Таким чином, суд підтвердив законність проживання та реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі. Незважаючи на вказані факти, ТОВ «Кей-Колект» продовжує вчиняти дії щодо виселення [PERSON] з квартири. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем був порушений строк для звернення з вказаним позовом до суду, оскільки з вимогою про виселення ТОВ «Кей-Колект» звернулось до [PERSON] 10.11.2015, а позов було подано до суду лише 01.04.2021, тобто за межами строку позовної давності. Більш того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2015 визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект». За таких обставин, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , зареєстрована та проживає у спірній квартирі на законних підставах. 27.05.2021 представником відповідача адвокатом Журавльовим О.С. надіслано до суду письмові пояснення аналогічного з відзивом змісту, у яких також зазначено, що ненадання Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання [PERSON] у зв`язку з відсутністю фондів житла для тимчасового проживання у м. Києві є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект». У серпні 2021 року до Оболонського районного суду м. Києва надійшли клопотання представників ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] про залучення до участі у справі у якості позивача правонаступника ТОВ «Кей-Колект» - [PERSON] , до якої перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] , яка є предметом спору, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.08.2021 залучено до участі у справі у якості позивача правонаступника ТОВ «Кей-Колект» - [PERSON] . 10.09.2021, з урахуванням заміни позивача ТОВ «Кей-Колект» на [PERSON] , від представника останньої - адвоката Гнатюк Т.В., до суду подано заяву в порядку ст. 49 ЦПК України про зміну підстав позову, у якій представник позивача просила усунути порушення з боку відповідача права позивача [PERSON] , як власника квартири, на розпорядження та користування спірною квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] з наданням Київською міською державною адміністрацією житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2021, укладеного з ТОВ «Кей-Колект», набула право власності на квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі на теперішній час зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача та зареєстрована у квартирі без згоди останньої. У зв`язку з цим порушуються права [PERSON] як власника квартири на користування та розпорядження своїм майном. У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О., про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] 08.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О., недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.07.2021 між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний договір позивач вважає незаконним та укладеним з порушенням норм діючого законодавства, оскільки зміст вказаного правочину суперечить ЦК України, а також іншим актам цивільного законодавства, а, отже, наявні усі підстави для визнання правочину недійсним. Так, у пункті 2 вищезазначеного договору вказано, що квартира належить ТОВ «Кей-Колект» на праві приватної власності на підставі Договору іпотеки від 15.04.2008, разом з тим, договір іпотеки, на думку позивача, не може бути підставою для набуття права власності за своєю природою. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» не є стороною договору іпотеки. Крім того, у пункті 5 договору купівлі-продажу зазначено, що квартира оглядалась покупцем [PERSON] , проте, вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] під час укладення між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири на законних підставах проживала у ній, з [PERSON] знайома не була, до квартири її ніколи не пускала. У пункті 6 оскаржуваного договору зазначено, що на момент його укладання судові спори щодо квартири [ADDRESS] , не ведуться, проте, на момент укладення спірного правочину у провадженні Оболонського районного суду м. Києва вже перебувала цивільна справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , третя особа - Київська міська державна адміністрація, про виселення. Таким чином, інформація, викладена у п. 6 договору купівлі-продажу також є неправдивою, а оспорюваний правочин укладено з метою виселення [PERSON] з квартири та зняття її з реєстраційного обліку. Таким чином, підставою недійсності договору купівлі-продажу від 08.07.2021 є недодержання його сторонами вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.09.2021 частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] у будь-який спосіб, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О., зареєстрованого у реєстрі за №1706 (номер запису про право власності 42895327). Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 10.09.2021 позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект», [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10.09.2021 об`єднано цивільну справу № 756/5293/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Київська міська державна адміністрація, про виселення та зняття з реєстраційного обліку зі справою № 756/13666/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект», [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, під єдиним номером - № 756/5293/21. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. належним чином завірені копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 08.07.2021, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , зареєстрованого у реєстрі за № 1706. Підготовче судове засідання відкладено. 12.10.2021 представником [PERSON] - адвокатом Гнатюк Т.В., до суду надіслано відзив на об`єднаний позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , у якому представник просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Щодо посилань представника [PERSON] на відсутність права у ТОВ «Кей-Колект» відчужувати спірну квартиру зазначила, що у своєму позові останній посилається на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.10.2016 у справі №756/7893/16-ц, яке було ухвалене з урахуванням наявності на той час постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2015, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015, якими було визнано протиправними та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Марченка О.А. №19619255 від 25.02.2015, внесене державним реєстратором Сипчу К.М. (номер запису про право власності №8873966), про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Проте, вказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду були у подальшому скасовані, а провадження у справі закрито постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018. Таким чином, державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект» залишилася в силі, що достеменно відомо [PERSON] . Доводи представника [PERSON] про наявність підстав для визнання правочину недійсним, у зв`язку з невідповідністю його пунктів нормам ЦК України вважає безпідставними, оскільки наявність у суді спору щодо виселення [PERSON] зі спірної квартири не може вважатися тією обставиною, що квартира, яка є предметом договору, перебуває під забороною або обтяженням, про які йдеться у п.6 договору купівлі-продажу. При укладанні договору сторонами були погоджені усі істотні умови, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання правочину недійсним. 12.10.2021 представником ТОВ «Кей-Колект» подано до суду відзив на об`єднаний позов, в якому останній просить відмовити у його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю. У відзиві зазначено, що [PERSON] безпідставно посилається на свою реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , як на законну підставу її перебування у спірній квартирі, оскільки реєстрація місця проживання сама по собі здійснюється з метою обліку і не може породжувати жодного права, в тому числі права користування. Крім того, на момент розгляду справи відсутнє жодне рішення суду, яке б спростовувало правомірність набуття права власності на спірну квартиру ТОВ «Кей-Колект». На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу №1706 від 08.07.2021 ТОВ «Кей-Колект» було власником квартири, що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Щодо тверджень позивача за об`єднаним позовом про те, що договір іпотеки не є підставою для набуття права власності на нерухоме майно зазначив, що Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачена можливість державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки. 27.10.2021 представником [PERSON] - адвокатом Невкритим В.Ю. подано відповідь на відзив, у якому останній зазначив, що наявні усі підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 08.07.2021 між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] недійсним, оскільки він був укладений з порушенням норм чинного законодавства, а його зміст не відповідав дійсним обставинам. Вказав, що ТОВ «Кей-Колект» не мало права вчиняти оскаржуваний правочин, оскільки не було власником спірної квартири. Договір іпотеки не є підставою, що підтверджує право власності на майно. При цьому, посилання представника ТОВ «Кей-Колект» у відзиві на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», як на підставу відсутності у [PERSON] права користування квартирою, не заслуговують на увагу, адже суперечать як чинному законодавству України, так і рішенню суду, що набрало законної сили, в якому було підтверджено законність реєстрації [PERSON] у спірній квартирі. 31.12.2021 на адресу Оболонського районного суду м. Києва від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. на виконання ухвали суду надійшли засвідчені копії документів, на підставі яких 08.07.2021 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 08.07.2021 між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , за реєстровим номером № 1706. Ухвалою суду від 02.02.2022, внесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Гнатюк Т.В., у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав. Наголошувала на тому, що через проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі позивач [PERSON] , як власниця майна, не може користуватися квартирою, зокрема, проживати у ній, сплачувати за комунальні послуги та належно дбати про своє майно. Позивач разом зі своєю малолітньою дитиною, яка є особою з інвалідністю, матір`ю та сестрою зареєстровані у спірній квартирі, але проживати з родиною у квартирі не можуть, оскільки там мешкає відповідач, змушені винаймати житло. Остання не є членом сім`ї позивача, будь-яких усних чи письмових домовленостей з відповідачем на її проживання у спірній квартирі немає. Тим самим порушуються права власника [PERSON] на спірну квартиру. Також заперечувала проти задоволення об`єднаного позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, зазначених у відзиві на вказаний позов. Представник відповідача - адвокат Невкритий В.Ю. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] про виселення [PERSON] зі спірної квартири. Посилаючись на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, наголошував на тому, що виселення відповідача [PERSON] буде невиправданим втручанням у право особи на житло, у якому остання зареєстрована та тривалий час проживає на законних підставах, і вказана квартира є єдиним житлом відповідача. Також зазначив про те, що, на його думку, ТОВ «Кей-Колект» не набуло у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, оскільки сам по собі договір іпотеки не є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно. Крім того, відомості про іпотеку двічі вносилися до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у 2012 та 2016 роках, при чому під час державної реєстрації іпотеки 15.07.2016 іпотекодавцем зазначено [PERSON] , а отже остання, за наявності також рішень Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2015 та Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015, якими скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект», є власником вказаної квартири. Вказав, що звернення стягнення на іпотечне майно було здійснено ТОВ «Кей-Колект» з порушенням норм закону, оскільки відсутній окремий договір про це. Відсутній платіжний документ про передачу грошових коштів у розмірі 816 000 грн. від покупця [PERSON] продавцю ТОВ «Кей-Колект», деякі пукти договору купівлі-продажу не відповідають дійсним обставинам, а отже існують усі підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Представник ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні об`єднаного позову [PERSON] у зв`язку з його необґрунтованістю. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О. у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11333486000, відповідно до якого [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 160 000,00 дол. США що дорівнює еквіваленту 808 000,00 грн., зі сплатою 13,00 % річних, строком до 15.04.2028. Згідно з п. 1.4 Договору про надання споживчого кредиту цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на придбання квартири. За договором купівлі-продажу від 15.04.2008 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . У забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №11333486000 від 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за №10175, за умовами якого [PERSON] в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4. 5 розділу 4 Договору іпотеки №82964 від 15.04.2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки з застосування позасудового регулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Відповідно п. 5.1 розділу 5 вказаного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового регулювання. Пунктом 5.2 розділу 5 визначено, що позасудове регулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1 Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п. 5.2.1 п. 5.2 розділу 5 Договору №82964); 5.2.2 Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет Іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». В подальшому згідно з договором факторингу №4, укладеним 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11333486000 від 15.04.2008 та договором іпотеки №82964 від 15.04.2008 перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Згідно з наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно Сипчу К.І. внесено запис про прийняте рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно Марченком О.А. від 25.02.2015, індексний номер: 19619255, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки № 82964 від 15.04.2008; виписки з договору про відступлення прав вимоги. 27.04.2015 ТОВ «Кей-Колект» уклало з ТОВ «Сол-Проперті» договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.10.2016, яке набрало законної сили 05.04.2017, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартир [ADDRESS] , укладений 27.04.2015 між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Сол-Проперті», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. та зареєстрований у реєстрі за №1480, та скасовано запис про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9502812, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. 27.04.2015. Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченко О.А. № 19619255 від 25.02.2015, внесене державним реєстратором Сипчук К.М., номер запису про право власності № 8873966, за яким право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект». Проте, у подальшому постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2015 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 у справі №826/7122/15 були скасовані постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018, а провадження у справі закрито. Таким чином, державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект», здійснена у лютому 2015 року, залишилася в силі, судові рішення, на підставі яких така реєстрація скасовувалася - втратили чинність. Вказане підтверджується також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявними у матеріалах справи. Під час розгляду справи представником відповідача [PERSON] не надано доказів протилежного, докази скасування у встановленому законом порядку державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» у матеріалах справи відсутні. З Довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної реєстрації №14717188 станом на 21.04.2021 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.05.2008. Станом на час розгляду справи [PERSON] проживає у спірній квартирі. 08.07.2021 між ТОВ «Кей-Колект» (продавцем) та [PERSON] (покупцем) укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О., зареєстрований у реєстрі за № 1706. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №265084483 від 08.07.2021 право власності на вищевказану квартиру того ж дня, 08.07.2021, зареєстроване за [PERSON] . Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, просила усунути перешкоди у користуванні нею квартирою шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку та виселення з наданням Київською міською державною адміністрацією іншого житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, посилаючись на те, що вона позбавлена можливості проживати разом з родиною у належній їй квартирі, оскільки там проживає відповідач [PERSON] , змушена винаймати житло, нести додаткові витрати на це, маючи дитину, яка є особою з інвалідністю, тим самим порушуються її права власника спірної квартири, порушується право на мирне володіння майном. У свою чергу, заперечуючи проти заявлених позовних вимог про виселення, представником [PERSON] під час розгляду справи, зокрема, наголошувалося на тому, що відповідач на законних підставах, що підтверджено також судовими рішеннями, зареєстрована у спірній квартирі, яка є єдиним житлом відповідача, а тому виселення останньої буде невиправданим втручанням у право на житло. Надаючи оцінку вказаним обставинам суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом із тим, відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. При розгляді питання про припинення права користування житлом відповідачем суд має вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спір, що виник між сторонами з приводу користування житловим приміщенням, існує між двома юридично рівними суб`єктами - фізичними особами, кожна з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. З метою дослідження питання дотримання балансу між правами сторін, які гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, захистом права власності позивача [PERSON] , яка після набуття права власності на квартиру позбавлена можливості користуватися нею через проживання у ній відповідача, яка не є членом її сім`ї, та правом відповідача [PERSON] на повагу до житла, у якому вона зареєстрована та тривалий час проживає, для чого, необхідно, на думку суду, встановити належність або відсутність у сторін іншого житла, розмір доходів сторін, який може свідчити про можливість винаймати житло, судом ухвалою від 10.08.2022 витребувано відомості про належне на праві власності [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно, а також відомості про доходи обох сторін. З рахуванням наданих сторонами доказів та отриманих судом відомостей встановлено, що відповідач [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилася до нього, будучи власником спірної квартири, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.10.2015 поновлено реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач [PERSON] вселилася у спірну квартиру [ADDRESS] на законних підставах, тривалий час постійно проживає у квартирі та зареєстрована за вказаною адресою, не має іншого житла на момент подання позову про її виселення, що підтверджується Інформаційною довідкою № 315547931 від 18.11.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане дає підстави вважати, що відповідач [PERSON] має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, втративши право користування яким остання може стати безхатченком. Натомість, з Інформаційної довідки № 315543769 від 18.11.2022 убачається, що позивачу [PERSON] на праві власності, окрім спірної квартири, належить також двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстроване 21.02.2020), а також однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою територією України. Таким чином, твердження позивача представника [PERSON] про те, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , є єдиним житлом позивача, у зв`язку з чим проживання у квартирі [PERSON] змушує її з родиною орендувати житло, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, оскільки позивач [PERSON] має альтернативне місце проживання на відміну від відповідача [PERSON] . Крім того, суд враховує також і той факт, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири з ТОВ «Кей-Колект», позивач [PERSON] була обізнана щодо проживання та реєстрації відповідача [PERSON] у квартирі, що підтверджено її представником у судовому засіданні. А отже не була позбавлена можливості довідатися у відповідача про її наміри щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або ж її відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Тобто позивач за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею іншими особами, могла і повинна була передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не здійснила достатньої обачності при укладенні договору купівлі-продажу. Крім того, слід зазначити, що ч. 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, за інформацією Київської міської державної адміністрації не убачається можливим надати [PERSON] житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки, по-перше, відповідач не перебуває на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, як то передбачено Порядком формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядком надання, користування житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженими Постановою КМУ від 31.03.2004 № 442; по-друге, у місті Києві не створені фонди житла для тимчасового проживання у зв`язку з відсутністю коштів на їх формування. У свою чергу, ТОВ «Кей-Колект» під час реалізації предмета іпотеки - укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] , також не виконало вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК України, перекладаючи відповідальність за це на органи місцевого самоврядування. Таким чином, право позивача [PERSON] на користування нерухомим майном, яка, придбавши у липні 2021 року за договором купівлі-продажу квартиру, тобто набувши у власність спірне нерухоме майно, будучи при цьому обізнаною про факт реєстрації та проживання у квартирі відповідача [PERSON] , яка не має іншого житла, не може бути захищене шляхом виселення відповідача та зняття її з реєстраційного обліку, яка внаслідок цього може стати безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даного позову. Під час ухвалення рішення у цій частині судом узято до уваги висновки, що містяться у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 754/613/18-ц; від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц; від 05.06.2019 у справі № 552/1361/18; від 14.04.2021 у справі № 581/489/20. Щодо вимог об`єднаного позову [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Статтею 627 ЦК України встановлено, що, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, до правочинів, зміст яких не відповідає вимогам законодавства, слід віднести: правочин, який порушує публічний порядок; правочин, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства та моральним засадам суспільства; правочини юридичних осіб, яких вони не мали права вчиняти; правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування; фіктивні правочини; удавані правочини. Недійсність зазначених правочинів повинна визначатися з урахуванням відповідності змісту правочину актам цивільного законодавства та крізь призму способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у ст.16 ЦК України. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ст.ст. 656, 657 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно зі ст. 659 ЦК України продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. Підставами для визнання договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2021 недійсним представником [PERSON] зазначено недодержання сторонами вимог щодо відповідності змісту вказаного правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства на момент його вчинення, оскільки пункти 2, 5, 6 договору містять інформацію, що не відповідає дійсності, а саме: ТОВ «Кей-Колект» на час укладення договору, на думку представника позивача за об`єднаним позовом, не було власником квартири, що є предметом договору; спірна квартира не оглядалася покупцем [PERSON] ; у договорі зазначено неправдиві відомості про те, що щодо спірної квартири не ведуться судові спори, у той час як у провадженні Оболонського районного суду м. Києва вже з квітня 2021 року перебувала цивільна справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] про виселення. Надаючи оцінку вказаним твердженням представника позивача [PERSON] та аналізуючи положення договору купівлі-продажу від 08.07.2021, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог з огляду на те, що матеріалами справи доведено, що станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ТОВ «Кей-Колект» було власником квартири [ADDRESS] ; право власності за ТОВ «Кей-Колект» на вказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, державна реєстрація права власності ТОВ «Кей-Колект» на вказану вище квартиру не скасована. Вказане підтверджується також наданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О. на вимогу суду копіями документів, на підставі яких посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 08.07.2021. З нотаріальної справи також убачається, що спірна квартира не перебувала під обтяженнями на час укладення оспорюваного правочину. У зв`язку з наведеним ТОВ «Кей-Колект», виступаючи продавцем вказаного нерухомого майна, мало необхідний обсяг цивільної дієздатності. Доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу волевиявлення його сторін не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, суду не надано. За [PERSON] 08.07.2021 здійснено реєстрацію права власності на квартиру, що є предметом договору купівлі-продажу; покупцем сплачено державне мито. Твердження представника [PERSON] про недійсність договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2021 з огляду на те, що квартира не оглядалася покупцем та у п. 6 договору неправдиво зазначено про відсутність судових спорів щодо квартири, суд не приймає до уваги, оскільки це не є підставою для визнання вказаного правочину недійсним, а може слугувати підставою для розірвання договору купівлі-продажу або зниження ціни за договором за ініціативою покупця у разі, якщо останній не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. У даному конкретному випадку, покупець [PERSON] була обізнана про те, що у квартирі, яка є предметом договору, зареєстрована та проживає третя особа - [PERSON] . Крім того, оспорюваний договір купівлі-продажу та перехід права власності на квартиру від ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , з урахуванням відмови у позові про виселення, не зменшив і не обмежив права відповідача [PERSON] на користування квартирою і на сьогодні. Суд не бере до уваги твердження представника [PERSON] про те, що серед документів, наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О. відсутні платіжні документи на підтвердження оплати за придбану квартиру, оскільки вказана підстава для визнання договору купівлі-продажу від 08.07.2021 недійсним у позові не зазначалася, представник [PERSON] під час підготовчого провадження не звертався до суду з письмовою заявою про зміну (доповнення) підстав позову. Також суд не надає оцінку доводам представників сторін щодо проведення процедури прощення боргу за договором про надання споживчого кредиту №11333486000 від 15.04.2008 та пов`язаними з цим судовими спорами про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, оскільки це, на думку суду, не стосується предмету спору як за первісним позовом про виселення, так і за об`єднаним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Крім того, учасниками справи не надано суду жодних письмових доказів існування вказаних обставин та їх значення для правильного вирішення справи. Беручи до уваги встановлені у ході судового розгляду обставини, суд приходить до переконання про відсутність встановлених законом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.07.2021, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , та похідних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] . Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, при цьому суд звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed