Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

26 липня 2021 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: стягнення з відповідача 2\~805 720 грн 00 коп. в рахунок заборгованості за договорами позики. В обґрунтування позову зазначив, що 23 жовтня 2019 року, 15 липня 2019 року, 26 липня 2019 року, 29 серпня 2019 року, а також 01 жовтня 2019 року сторони уклали договори позики, за умовами яких відповідач отримав у позику усього 108\~000 доларів США. Відповідач зобов`язання за вказаними договорами не виконав не повернув їх в обумовлений сторонами строк, внаслідок чого перед позивачем виникла вищевказана заборгованість. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного погашення боргу, позивач змушений звернутися до суду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав для огляду оригінали чотирьох розписок на загальну суму 68 тисяч доларів. Відповідач в судове засідання не з`явився. У поданому до суду відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні пред`явлених вимог, посилаючись на те, що до позову не долучені оригінали розписок, а розписка від 26 липня 2019 року на суму 35 тисяч доларів США перебуває у нього. Вказане свідчить про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Крім того, зазначив про передчасність звернення до суду з вказаним позовом через відсутність доказів пред`явлення до нього вимоги про повернення боргу та просив врахувати ту обставину, що не у всіх розписках зазначено валюту долари США, а вказано лише долари. Представник відповідача\~в судовому\~засіданні підтримав\~поданий відзив\~та просив\~відмовити \~у задоволенні\~позову. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами заяви по суті спору, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази та оглянувши надані позивачем оригінали розписок, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 липня 2019 року сторони уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 25 000 доларів, які зобов`язався повернути за вимогою. Судом також встановлено, що 29 серпня 2019 року сторони уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 17 000 доларів США, які зобов`язався повернути за вимогою; 01 жовтня 2019 року між сторонами укладено договір позики на суму 6 000 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] за вимогою, та 23 жовтня 2019 року сторони уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 20 000 доларів на строк до 25 листопада 2019 року. В підтвердження вказаних фактів позивачем надано для огляду в судовому засіданні оригінали боргових розписок, завірені копії яких в порядку, передбаченому статтею 96 ЦПК України, долучено до матеріалів справи. З матеріалів справи також вбачається, що 26 липня 2019 року сторони уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 35 000 доларів США, які зобов`язався повернути за вимогою, однак оригінал відповідної розписки суду не наданий. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] у борг кошти на загальну суму 103\~000 доларів. З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2021 року [PERSON] на ім`я відповідача було направлено вимогу про повернення запозичених коштів. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з такого. Статтею 202 Цивільного кодексу України (надалі ЦК) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховним Судом України, викладений у Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Згідно з положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). При цьому, за статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факт невиконання боржником зобов`язання. Щодо валюти договору, суд звертає увагу на таке. Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України), однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а\~також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах №373/2054/16 (постанова суду від 16 січня 2019 року), №363/1834/17 (постанова суду від 13 липня 2022 року). З урахуванням викладеного, а також того, що предметом укладених між сторонами договорів позики були гроші в іноземній валюті (а не гривня та не гривневий еквівалент), з огляду на те, що сторони не обумовили іншого порядку повернення заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості у визначеній сторонами валюті. Вирішуючи спір в частині валюти зобов`язання, суд звертає увагу на те, що відповідач, заперечуючи факт отримання позики у доларах США (за розписками від 23 жовтня 2019 року та 15 липня 2019 року), не вказав, в яких саме доларах він отримував позику, тоді як решту коштів, за змістом складених ним розписок від 29 серпня 2019 року та від 01 жовтня 2019 року, отримав саме в доларах США. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав надав суду оригінали розписок на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договорами позики на загальну суму 68\~000 доларів США, а відповідач наведеного належними та допустимими доказами не спростував, суд дійшов висновку, що саме така сума у такій самій валюті має бути повернута боржником, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом та із заявою про забезпечення позову, слід виходити з такого. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а судовий збір сплачено у максимальному розмірі, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору усього в розмірі 11804 грн (11 350 грн 00 коп. + 454 грн за заявою про забезпечення позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial