Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

1.Позовні вимоги. 27 листопада 2019 року позивачем [PERSON] заявлено позовні вимоги до Кам`янської міської ради, згідно до яких позивач просить: -визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка [PERSON] , 1948 року народження, на домоволодіння - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 74,3 кв.м, житловою площею 57,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 510,00 кв.м; -Визнати право власності за [PERSON] , в порядку набувальної давності на 1/2 частину домоволодіння - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 74,3 кв.м, житловою площею 57,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 510,00 кв.м. 2.Позиція позивача. [PERSON] зазначила, що вона 20 січня 1973 року зареєструвала шлюб із [PERSON] , з яким вони проживали у будинку [ADDRESS] , де вона була зареєстрована 01 червня 1976 року, і де вона проживає по теперішній час. Зазначений будинок був забудований та належав батькові її чоловіка [PERSON] , на підставі Договору забудови від 15 вересня 1955 року за № 1/8159. Але згідно до вироку народного суду від 24 вересня 1957 року, [PERSON] був за Наказом за крадіжку державного майна засуджений із конфіскацією всього належного йому майна на користь держави, в тому числі і 1/2 частина житлового будинку, так як 1/2 частина житлового будинку згідно до Рішення від 09 червня 1958 року була виділена зі спільного майна подружжя, і з неї було знято арешт, на користь дружини засудженого [PERSON] , - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, і на час її смерті спадкоємцями належного їй майна були її діти, а саме чоловік позивача - [PERSON] , і його сестра - [PERSON] . Згідно досягнутої домовленості між чоловіком позивача [PERSON] і його сестрою [PERSON] , вони звернулися до нотаріальної контори із заявами, де [PERSON] подала заяву про відмову від своєї частки у спадщині після матері, на користь [PERSON] , а [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після померлої матері, у виді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . У 1985 році, чоловік позивача [PERSON] звернувся до Державного управління з метою викупу у держави 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , яка за вироком народного суду від 24 вересня 1957 року, як належна частка [PERSON] за Наказом за крадіжку державного майна засудженого підлягала конфіскації на користь держави. Рішенням Дніпродзержинської міської ради від 15 січня 1985 року за № 20 був дозволений продаж 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , який підлягав конфіскації на користь держави, та затверджено оціночний акт, але БТІ м. Дніпродзержинська відмовила її чоловіку у видачі Довідки-характеристики для відчуження 1/2 частини будинку, оскільки держава в особі місцевих рад не зареєструвала своє право власності на ці частини, тобто не здійснила конфіскації належного засудженому [PERSON] 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернулась з позовом до Брежнєвського районного суду м. Дніпродзержинська з метою визнання права власності за нею в порядку спадкування за законом на 1/4 частку будинку після смерті батька [PERSON] , який помер у 1976 році, та матері [PERSON] , яка померла 1983 року, в межах якої Ухвалою Брежнєвського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 травня 1985 року було призначено експертизу щодо питання володіння спірним будинком, прав осіб, та визначення вартості будинку. Згідно до висновку технічної експертизи по зазначеній справі, за ухвалою Брежнєвського районного суду м. Дніпродзержинська було встановлено: «…житловий будинок А-1, за [ADDRESS] у відповідно до Договору забудови від 15 вересня 1955 року за № 1/8159 належав [PERSON] . Вироком народного суду від 24.09.1957 року [PERSON] по Наказу за крадіжку державного майна був засуджений з конфіскацією всього його майна в дохід держави, в тому числі і будинок [ADDRESS] . Рішенням Української радянської соціалістичної республіки від 09.06.1958 року щодо виключення майна з опису та арешту [PERSON] на користь його дружини [PERSON] була виключена 1/2 частина домоволодіння, а інша 1/2 частина належить місцевій раді. Також за вказаним висновком експертизи, було визначено, що «у нотаріуса Договір не оформлявся, так як Бюро технічної інвентаризації місті Дніпродзержинська не видавало Довідку-Характеристику із-за не здачі житлового будинку в експлуатацію. Громадянин [PERSON] подав всі документи в Райкомунхоз для прийняття будинку в експлуатацію, але ж доки не зареєстрував.». Із Висновку технічної експертизи також вбачається, що «Одноквартирний житловий будинок А-1 збудований в 1956 році. Станом на 1958 рік, в будинку не було опалення і підлог, остаточно будинок був завершений в 1975 році. Стіни шлакоблочні, крівля - шифер, черепиця. Загальна корисна площа житлового будинку 74,3 кв.м., в тому числі житлова площа 57 кв.м. На ділянці збудовані підвал під будинком А-1, крильце, від до підвалу, літня кухня Б-1, сені б-1, тамбур б-1, сарай Г-1, вбиральня Д-1, огорожа, от містки, водопровід, зливна яма. З врахуванням того, що за оціночною вартістю будинок визначений вартістю 2000 рублів, то чоловік позивача сплатив [PERSON] 1000 рублів, про що були написані ними обоюдні розписки про передачу та отримання грошей, засвідчені головою вуличного комітету. [PERSON] на ім`я завідуючого Брежнєвським райкомунхозом склав заяву щодо введення в експлуатацію житлового будинку і подав заяву до БТІ м. Дніпродзержинська від 09.04.1985 року щодо надання довідки-характеристики на будинок. Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15.03.1985 року № 111 «Про прийняття будинків в експлуатацію», було затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [ADDRESS] , з планом будинку, житловою площею 57,0 кв.м, загальною площею 74,3 кв.м, і визначено, що 1/2 частина будинку належить місцевій раді, а 1/2 частина будинку належить [PERSON] . Та, 25.05.1985 року Рішенням Брежневської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 187 вирішено що 1/2 частина будинку [ADDRESS] , - належить місцевій раді, а 1/2 частина зазначеного будинку належить [PERSON] . Таким чином, право власності на 1/2 за місцевою радою не зареєстровано, і не обліковується, що підтверджено відповідями БТІ м. Дніпродзержинська та Заводського РВК м. Дніпродзержинська від 1985 року. Щодо земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] , то згідно до Акту від 24.08.1955 року, затвердженого в особі Головного архітектора Дніпродзержинська [PERSON], складений про те, що згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324 виділено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво загальною площею 510,00 кв.м. по [ADDRESS] та зазначена земельна ділянка разом з геодезичними знаками передана в користування забудовника [PERSON] . 29.08.1955 року Управлінням Головного архітектору м. Дніпродзержинська затверджено план земельної ділянки із відведенням її для забудови житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] ) на підставі Рішення № 324 від 15.08.1955 року. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] померла [PERSON] , [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Протягом з 2006 року і по час звернення позивача із позовом до суду, здійснювалися дії на оформлення спадщини та вирішення питання щодо оформлення іншої 1/2 частини зазначеного домоволодіння, яким позивач відкрито володіла, користувалася більше 10-ти років. Також, позивач зверталася до Фонду комунальної власності зі запитами щодо статусу 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , та згідно до відповіді Фонд комунальної власності від 29.09.2006 року за № 2218/5 зазначено, що будинок не є об`єктом комунальної власності. Таким чином, на підставі ст.ст. 225, 344 ЦК України, позивачем заявляється вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння, яка ні за ким не зареєстрована і комунальною власністю не є, в порядку набувальної давності. 3.Позиція відповідачів. Відповідач Кам`янська міська рада, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки представника відповідача суду не повідомила, судова повістка - виклик направлена відповідачу на юридичну адресу, та в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. Відзив відповідач на позов не подав. Заяв та клопотань про проведення розгляду за його відсутності не подавав. 4.Позиція 3-іх осіб. КП «Бюро технічної інвентаризації в місті Дніпродезржинську» і Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора, про дату час та місце судового розгляду повідомлені в передбаченому ст.ст. 128-130 ЦПК України порядку. 3-ою особою подано заяву про проведення розгляду за відсутності їх представника. 5.Процесуальні питання, заяви та клопотання. 27 листопада 2019 року позивачем подано даний позов до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 04 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, в порядку загального позовного провадження. 12 березня 2020 року, 29 квітня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 09 листопада 2020 року, 19 лютого 2021 року, 06 серпня 2021 року представником Першої кам`янської державної нотаріальної контори подано заява про проведення розгляду справи за відсутності представника нотаріальної контори (а.с. 39, 50, 60, 63, 72, 82). 08 квітня 2020 року представником Кам`янської міської ради Черкашиною Д.М., яка діяла на підставі Довіреності від 13.01.2020 року за № 01-14/0/20вих, подано заяву про проведення розгляду справи за відсутністю представника відповідача (а.с. 40, 42). 16 листопада 2020 року від представника Кам`янської міської ради Московської О.Г., діючої на підставі довіреності, подана заява про ознайомлення зі справою (а.с. 67). 14 квітня 2021 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 30 квітня 2021 року судом задоволено клопотання позивача, витребувано копію спадкової справи. 03 травня 2022 року судом отримано докази витребувані за клопотанням позивача. 24 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Стороною позивача подано заяву про підтримання позовних вимог та винесення рішення на підставі наявних доказів. Відповідач та 3-і особи, будучи належним чином повідомлені, до судового засідання не прибули, а тому судом враховується що сторони були сповіщені у відповідності до приписів ЦПК України про дату, час і місце судового розгляду, про існування спору обізнані, відзив на позов не подали, але подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, які зазначені вище. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 6.Фактичні обставини встановлені судом. Домоволодіння (будинок) [ADDRESS] , був забудований на підставі Договору забудови від 15 вересня 1955 року за № 1/8159 [PERSON] , що підтверджено копією договору (а.с. ) Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] , згідно до Акту від 24.08.1955 року, затвердженого в особі Головного архітектора Дніпродзержинська [PERSON], згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324 виділено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво загальною площею 510,00 кв.м. по [ADDRESS] та зазначена земельна ділянка разом з геодезичними знаками передана в користування забудовника [PERSON] . 29.08.1955 року Управлінням Головного архітектору м. Дніпродзержинська затверджено план земельної ділянки із відведенням її для забудови житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] ) на підставі Рішення № 324 від 15.08.1955 року. Згідно до вироку народного суду від 24 вересня 1957 року, [PERSON] був за Наказом за крадіжку державного майна засуджений із конфіскацією всього належного йому майна на користь держави, в тому числі і 1/2 частина житлового будинку, так як 1/2 частина житлового будинку згідно до Рішення від 09 червня 1958 року була виділена із описку та арешту як частина належна його дружині [PERSON] . Позивачка [PERSON] , зареєструвала шлюб із [PERSON] 20 січня 1973 року, та з зазначеного часу проживала разом із чоловіком за адресою будинок [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] . На час його смерті в будинку проживала його дружина [PERSON] , син - [PERSON] , і позивач [PERSON] , як дружина [PERSON] .. Згідно до висновку технічної експертизи по зазначеній справі, за ухвалою Брежнєвського районного суду м. Дніпродзержинська було встановлено: «…житловий будинок А-1, за [ADDRESS] у відповідно до Договору забудови від 15 вересня 1955 року за № 1/8159 належав [PERSON] . Вироком народного суду від 24.09.1957 року [PERSON] по Наказу за крадіжку державного майна був засуджений з конфіскацією всього його майна в дохід держави, в тому числі і будинок [ADDRESS] . Рішенням Української радянської соціалістичної республіки від 09.06.1958 року щодо виключення майна з опису та арешту [PERSON] на користь його дружини [PERSON] була виключена 1/2 частина домоволодіння, а інша 1/2 частина належить місцевій раді. Також за вказаним висновком експертизи, було визначено, що «у нотаріуса Договір не оформлявся, так як Бюро технічної інвентаризації місті Дніпродзержинська не видавало Довідку-Характеристику із-за не здачі житлового будинку в експлуатацію. Громадянин [PERSON] подав всі документи в Райкомунхоз для прийняття будинку в експлуатацію, але ж доки не зареєстрував.». Із Висновку технічної експертизи також вбачається, що «Одноквартирний житловий будинок А-1 збудований в 1956 році. Станом на 1958 рік, в будинку не було опалення і підлог, остаточно будинок був завершений в 1975 році. Стіни шлакоблочні, крівля - шифер, черепиця. Загальна корисна площа житлового будинку 74,3 кв.м., в тому числі житлова площа 57 кв.м. На ділянці збудовані підвал під будинком А-1, крильце, від до підвалу, літня кухня Б-1, сені б-1, тамбур б-1, сарай Г-1, вбиральня Д-1, огорожа, от містки, водопровід, зливна яма. [INFO] [PERSON] померла, і на час її смерті спадкоємцями належного їй майна були її діти, а саме чоловік позивача - [PERSON] , і його сестра - [PERSON] . На час смерті спадкодавця [PERSON] , з нею проживали та були зареєстровані позивач [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] , який є чоловіком позивача. Згідно досягнутої домовленості між чоловіком позивача [PERSON] і його сестрою [PERSON] , вони звернулися до нотаріальної контори із заявами, де [PERSON] подала заяву про відмову від своєї частки у спадщині після матері, на користь [PERSON] , а [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після померлої матері, у виді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . У 1985 році, чоловік позивача [PERSON] звернувся до Державного управління з метою викупу у держави 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , яка за вироком народного суду від 24 вересня 1957 року, як належна частка [PERSON] за Наказом за крадіжку державного майна засудженого підлягала конфіскації на користь держави. Рішенням Дніпродзержинської міської ради від 15 січня 1985 року за № 20 був дозволений продаж 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , який підлягав конфіскації на користь держави, та затверджено оціночний акт, але БТІ м. Дніпродзержинська відмовила її чоловіку у видачі Довідки-характеристики для відчуження 1/2 частини будинку, оскільки держава в особі місцевих рад не зареєструвала своє право власності на ці частини, тобто не здійснила конфіскації належного засудженому [PERSON] 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернулась з позовом до Брежнєвського районного суду м. Дніпродзержинська з метою визнання права власності за нею в порядку спадкування за законом на 1/4 частку будинку після смерті батька [PERSON] , який помер у 1976 році, та матері [PERSON] , яка померла 1983 року, в межах якої Ухвалою Брежнєвського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 травня 1985 року було призначено експертизу щодо питання володіння спірним будинком, прав осіб, та визначення вартості будинку. З врахуванням того, що за оціночною вартістю будинок визначений вартістю 2000 рублів, то чоловік позивача сплатив [PERSON] 1000 рублів, про що були написані ними обоюдні розписки про передачу та отримання грошей, засвідчені головою вуличного комітету. [PERSON] на ім`я завідуючого Брежнєвським райкомунхозом склав заяву щодо введення в експлуатацію житлового будинку і подав заяву до БТІ м. Дніпродзержинська від 09.04.1985 року щодо надання довідки-характеристики на будинок. Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15.03.1985 року № 111 «Про прийняття будинків в експлуатацію», було затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [ADDRESS] , з планом будинку, житловою площею 57,0 кв.м, загальною площею 74,3 кв.м, і визначено, що 1/2 частина будинку належить місцевій раді, а 1/2 частина будинку належить [PERSON] . Та, 25.05.1985 року Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 187 вирішено що 1/2 частина будинку [ADDRESS] , - належить місцевій раді, а 1/2 частина зазначеного будинку належить [PERSON] . Таким чином, право власності на 1/2 за місцевою радою не зареєстровано, і не обліковується, що підтверджено відповідями БТІ м. Дніпродзержинська та Заводського РВК м. Дніпродзержинська від 1985 року. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , на час його смерті позивачка як дружина померлого була зареєстрована із спадкодавцем і проживала з ним за адресою будинок [ADDRESS] . Згідно відповіді Фонду комунальної власності від 29.09.2006 року за № 2218/5 зазначено, що будинок [ADDRESS] , не є об`єктом комунальної власності. 7.Норми права застосовані судом. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ст. 41 Конституції України, Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Ст. 4 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Ст. 86 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Право власності. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність». Ст. 112 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Поняття спільної власності. Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Ч. 1 статті 128 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Момент виникнення права власності у набувача майна за договором. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Ст. 151 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Поняття зобов`язання і підстави його виникнення. В силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. Ст. 153 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Укладення договору Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Ст. 154 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Форма договору. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Ст. 224 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Договір купівлі-продажу. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Стаття 5 Цивільного Кодексу України. Дія актів цивільного законодавства у часі 1. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 2. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 3. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 Цивільного Кодексу України, - Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно до ст. 15 Цивільного Кодексу України: 1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч. 1 ст. 20 Цивільного Кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Ст. 328 Цивільного Кодексу України, - Підстави набуття права власності 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Ст. 344 Цивільного Кодексу України, визначено поняття набувальна давність: 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Ст. 1216 Цивільного Кодексу України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ч. 1 ст. 1217 Цивільного Кодексу України, - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ч. 1 ст. 1218 Цивільного Кодексу України, - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст. 1223 Цивільного Кодексу України: 1. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 3. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Ст. 1226 Цивільного Кодексу України: 1. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 2. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Стаття 1258 Цивільного Кодексу України. Черговість спадкування за законом: 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1261 Цивільного Кодексу України. Перша черга спадкоємців за законом. 1.У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 статті 1268 Цивільного Кодексу України передбачено, що Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. 8.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Судом враховується що між сторонами стосується права власності на об`єкт нерухомого майна - домоволодіння [ADDRESS] . Як встановлено судом, Домоволодіння (будинок) [ADDRESS] , був забудований на підставі Договору забудови від 15 вересня 1955 року за № 1/8159 [PERSON] , що підтверджено копією договору. Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] , згідно до Акту від 24.08.1955 року, затвердженого в особі Головного архітектора Дніпродзержинська [PERSON], згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324 виділено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво загальною площею 510,00 кв.м. по [ADDRESS] та зазначена земельна ділянка разом з геодезичними знаками передана в користування забудовника [PERSON] . 29.08.1955 року Управлінням Головного архітектору м. Дніпродзержинська затверджено план земельної ділянки із відведенням її для забудови житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] ) на підставі Рішення № 324 від 15.08.1955 року. Згідно до вироку народного суду від 24 вересня 1957 року, [PERSON] був за Наказом за крадіжку державного майна засуджений із конфіскацією всього належного йому майна на користь держави, в тому числі і 1/2 частина житлового будинку, так як 1/2 частина житлового будинку згідно до Рішення від 09 червня 1958 року була виділена із описку та арешту як частина належна його дружині [PERSON] . Згідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц, відповідно до ст.2 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.4 ст.3 зазначеного закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (3.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з чч.1 та 2 ст.5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 5.08.92 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 5.08.92 №449 (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 5.08.92, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. [PERSON] на ім`я завідуючого Брежнєвським райкомунхозом склав заяву щодо введення в експлуатацію житлового будинку і подав заяву до БТІ м. Дніпродзержинська від 09.04.1985 року щодо надання довідки-характеристики на будинок. Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15.03.1985 року № 111 «Про прийняття будинків в експлуатацію», було затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [ADDRESS] , з планом будинку, житловою площею 57,0 кв.м, загальною площею 74,3 кв.м, і визначено, що 1/2 частина будинку належить місцевій раді, а 1/2 частина будинку належить [PERSON] . Та, 25.05.1985 року Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 187 вирішено що 1/2 частина будинку [ADDRESS] , - належить місцевій раді, а 1/2 частина зазначеного будинку належить [PERSON] . Таким чином, 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] , яке на праві приватної власності належало [PERSON] , що підтверджено в тому числі і Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 187 від 25.05.1985 року, увійшло до складу спадщини відкритої на час його смерті. Як встановлено [PERSON] помер [INFO] , на час його смерті в будинку [ADDRESS] , проживала його дружина [PERSON] , син - [PERSON] , і позивач [PERSON] , як дружина [PERSON] .. А тому, згідно до ч. 1 ст. 529, ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) його дружина [PERSON] і чоловік позивача [PERSON] , віднесені до спадкоємців першої черги які фактично прийняли спадщину, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном - 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 510,00 кв.м, яка згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324 виділена в натурі як відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво на ім`я [PERSON] ., і частки який є рівними. [INFO] померла мати чоловіка позивача, - [PERSON] , і на час її смерті спадкоємцями належного їй майна були її діти, а саме чоловік позивача - [PERSON] , і його сестра - [PERSON] . На час смерті спадкодавця [PERSON] , з нею проживали та були зареєстровані позивач [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] , який є чоловіком позивача. Як встановлено [PERSON] не прийняла спадщину, отримав від чоловіка позивача грошові кошти за частку у спадщині яку нею було оцінено 1000 рублів. Таким чином, спадкове майно, у виді 1/4 частини на домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 510,00 кв.м, яка згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324, згідно до ч. 1 ст. 529, ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) сином спадкодавця - [PERSON] , який був спадкоємцем першої черги, фактично було прийнято ним і він вступив в управління та володіння зазначеним спадковим майном. Про що свідчить факт того, що [PERSON] на ім`я завідуючого Брежнєвським райкомунхозом склав заяву щодо введення в експлуатацію житлового будинку і подав заяву до БТІ м. Дніпродзержинська від 09.04.1985 року щодо надання довідки-характеристики на будинок, і Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15.03.1985 року № 111 «Про прийняття будинків в експлуатацію», було затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [ADDRESS] , з планом будинку, житловою площею 57,0 кв.м, загальною площею 74,3 кв.м, і визначено, що 1/2 частина будинку належить місцевій раді, а 1/2 частина будинку належить [PERSON] , та винесено 25.05.1985 року Рішення Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 187. На час смерті чоловіка позивача - [PERSON] , який помер [INFO] , позивачка - [PERSON] , будучи його дружиною, та проживаючи зі спадкодавцем на час його смерті разом за адресою будинок, згідно до [ADDRESS] , згідно до ст. 1216, ч. 1 ст. 1217, ч. 1 ст. 1218, ст. 1258, ст. 1261, ч. 3 ст. 1268 Цивільного Кодексу України прийняла спадщину, у виді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 510,00 кв.м, яка згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324. Враховуючи, що крім Договору забудови від 15 вересня 1955 року за № 1/8159 [PERSON] , Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324 виділено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво загальною площею 510,00 кв.м. по [ADDRESS] та зазначена земельна ділянка разом з геодезичними знаками передана в користування забудовника [PERSON] ; Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324 виділено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво загальною площею 510,00 кв.м. по [ADDRESS] та зазначена земельна ділянка разом з геодезичними знаками передана в користування забудовника [PERSON] ; Рішенням Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 187 від 25.05.1985 року, технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] , Рішення Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15.03.1985 року № 111 «Про прийняття будинків в експлуатацію», яким було затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [ADDRESS] , з планом будинку, житловою площею 57,0 кв.м, загальною площею 74,3 кв.м, і визначено, що 1/2 частина будинку належить місцевій раді, а 1/2 частина будинку належить [PERSON] , інших правовстановлюючих документів не було, і в межах спадкової справи інших спадкоємців які б заявили свої вимоги про прийняття спадщини після [PERSON] не встановлено, суд приходить до висновку що позовні вимоги в зазначеній частині знайшли своє підтвердження є обґрунтованими та підлягають задоволенню, але в частині визнання за позивачем права власності в частині 1/2 частці зазначеного домоволодіння, яке були прийнято спадкодавцем [PERSON] за його життя як спадщину від своїх батьків - [PERSON] , померлого [INFO] , і [PERSON] , померлої [INFO] . Щодо позовних вимог заявлених позивачем [PERSON] про набуття нею права власності на іншу 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 510,00 кв.м, яка згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324, з підстав набувальної давності, суд виходить з наступного. Так як встановлено в ході судового розгляду, зазначений будинок був збудований на належній правовій підставі [PERSON] , про що зазначено вище. Але, [PERSON] був засуджений вироком народного суду від 24 вересня 1957 року, та Наказом за крадіжку державного майна була застосована конфіскація всього належного йому майна на користь держави, в тому числі і 1/2 частина житлового будинку. Також, згідно до Рішення Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15.03.1985 року № 111 «Про прийняття будинків в експлуатацію», яким було затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [ADDRESS] , з планом будинку, житловою площею 57,0 кв.м, загальною площею 74,3 кв.м, і визначено, що 1/2 частина будинку належить місцевій раді, а 1/2 частина будинку належить [PERSON] . Проте як встановлено в ході судового розгляду, місцевою радою не зареєстровано за собою право комунальної власності на 1/2 частину зазначеного будинку, що також підтверджено відповіддю Фонду комунальної власності від 29.09.2006 року за № 2218/5 зазначено, що будинок [ADDRESS] , не є об`єктом комунальної власності. Відповідно до Цивільного кодексу набуття права власності за набувальною давністю відбувається за первинним способом, який поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. До підстав набуття права власності належить те, що: воно є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК); воно набувається з підстав, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК); підставами виникнення права власності є різні юридичні факти або правовідносини (постанова Верховного Суду України від 1.07.2013). Набуття права власності на окремі об`єкти за набувальною давністю відбувається відповідно до положень ст.344 ЦК. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном протягом 5 років, набуває право власності на це майно. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь період, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Зазначена норма закону, як підстава для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна виникла з набранням чинності ЦК України, а саме з 01 січня 2004 року. А тому зазначена підстава може бути встановлена за умови дотримання приписів ст. 344 ЦК України, та обрахування строку 10 років безперервного добросовісного, відкритого володіння чужим майном. Як встановлено судом, з 01 січня 2004 року і по час розгляду справи по суті, позивач [PERSON] відкрито, добросовісно і безперервно володіє 1/2 частиною домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 510,00 кв.м, яка згідно до Рішення виконкому Дніпровського району від 15.08.1955 року за № 324, будучи зареєстрованою за вказаною адресою починаючи з 01 червня 1976 року, так і на час звернення із даним позовом - 27 листопада 2019 року, що в сукупності є більшим строком за визначений 10-ти річний термін. Верховним Судом у Постанові від 14.05.2019 року, викладено правовий висновок, згідно до якого правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ; ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК. До таких обставин належать: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. А тому враховуючи вищезазначене, заявлені позовні вимоги в цій частині, узгоджуються з приписами ст.344 ЦК України, так як позивач більш ніж 10-ть років, відкрито, добросовісно і безперервно володіє чужим майном, у виді 1/2 частини зазначеного домоволодіння, що обґрунтовано позивачем на підставі належних, допустимих і достатніх доказів, а тому підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 9.Судові витрати. Позивачем понесені судові витрати у розмірі 800,00 гривень (а.с.2), як судові витрати на оплату судового збору при зверненні із позовом. Враховуючи прийняття рішення про задоволення позовних вимог, згідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню у повному обсязі відповідачем, на користь позивача. Проте позивачем не заявлено про стягнення таких витрат, і вони залишаються на час розгляду справи за позивачем.

Outcome: partial