Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

28 жовтня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 17 січня 2022 року до суду за підсудністю від Приморського районного суду м. Одеси надійшла цивільна справа №522/20801/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України (далі - НБУ), терміном до 07 грудня 2018 року. Сторони дійшли згоди про те, що відповідач зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. За несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування заборгованості. 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. та зареєстрований в реєстрі №4077, за яким [PERSON] передав [PERSON] в забезпечення зобов`язань за договором позики від 07 листопада 2018 року, транспортний засіб - марки TOYOTA, модель LAND CRUISER PRADO 150, тип легковий універсал - В, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 20 лютого 2018 року ТСЦ 4841. Посилаючись на те, що [PERSON] зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином не виконав, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 07 листопада 2018 року станом на 23 жовтня 2021 року в розмірі 7 063 712,59 грн., з яких: 599 137,54 грн. - основна сума боргу; 115 933,11 грн. - інфляційні втрати; 51 706,39 грн. - 3 % річних, 6 296 935,55 грн. - неустойка (пеня), а також судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином 16 грудня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки №5700118181670, та 29 листопада 2022 року шляхом отримання судової повістки на електронну адресу свого представника, що підтверджується витягом з електронної пошти суду (а.с. 145). 22 жовтня 2022 року подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, а справу просив розглянути без його участі, але за участі свого представника - адвоката Жекало І.С. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Жекало І.С. (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зокрема зазначив, що 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 637 057,69 грн, що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом НБУ, які зобов`язався повернути терміном до 07 грудня 2018 року. Факт отримання відповідачем в позику грошових коштів на вказану суму також підверджується його розпискою від 07 листопада 2018 року. Однак, [PERSON] зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином не виконав, а тому він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 07 листопада 2018 року станом на 23 жовтня 2021 року в розмірі 7 063 712,59 грн., з яких: 599 137,54 грн. - основна сума боргу; 115 933,11 грн. - інфляційні втрати; 51 706,39 грн. - 3 % річних, 6 296 935,55 грн. - неустойка (пеня), а також судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. Крім того, зазначив, що заставне майно відповідач позивачу на зберігання не передавав, позивач з вимогами про звернення стягнення на заставне майно не звертався ні до суду, ні до приватного нотаріуса. Проти винесення заочного рішення в справі не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання 28 вересня 2022 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином 20 липня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки) №5700118140486 (а.с. 110). Відповідач [PERSON] в судове засідання 20 жовтня 2022 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином 08 жовтня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки) №5700118157800 (а.с. 120). Відповідач [PERSON] в судове засідання 24 листопада 2022 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином 29 жовтня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки) №5700118164806 (а.с. 140). Відповідач [PERSON] в судове засідання 26 грудня 2022 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином 17 грудня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки) №5700118181689. Тобто, відповідач [PERSON] чотири рази не прибув в судові засідання, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, чи клопотань до суду не подавав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Жекало І.С., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України (далі - НБУ), що підтверджується копією договору позики (а.с. 5), оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні. Згідно з пунктом 5 договору позики від 07 листопада 2018 року позика надається терміном до 07 грудня 2018 року включно. Копією розписки відповідача [PERSON] (а.с. 7), оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, підтверджується, що позикодавець [PERSON] передав позичальникові [PERSON] , а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України. Відповідно до умов договору позики сторони дійшли згоди про те, що відповідач зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. За несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування заборгованості (п. 10 Договору позики). 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу (а.с. 134-135), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. та зареєстрований в реєстрі №4077, за яким [PERSON] передав [PERSON] в забезпечення зобов`язань за договором позики від 07 листопада 2018 року, транспортний засіб - марки TOYOTA, модель LAND CRUISER PRADO 150, тип легковий універсал - В, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 20 лютого 2018 року ТСЦ 4841 (п. 5 Договору застави). У передбачені договором строки [PERSON] грошові кошти, надані йому у позику, не повернув. Відповідно до розрахунку представника позивача (а.с. 9-11) заборгованість [PERSON] за договором позики від 07 листопада 2018 року станом на 23 жовтня 2021 року становить 7 063 712,59 грн., з яких: 599 137,54 грн. - основна сума боргу; 115 933,11 грн. - інфляційні втрати; 51 706,39 грн. - 3 % річних, 6 296 935,55 грн. - неустойка (пеня). Сума основного боргу 599 137,54 грн. вирахувана згідно з офіційним курсом НБУ станом на 23 жовтня 2021 року 1 долар США становить 26,2918 грн. (а.с. 8) = (22 788 доларів США х 26,2918 грн.). Також, відповідно до пояснень представника позивача - адвоката Жекало І.С. судом встановлено, що заставний транспотрний засіб відповідачем позивачу не передавався, позивач з вимогою про звернення стягнення на заставне майно не звертався ні до суду, ні до приватного нотаріуса. Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Предметом спору у цій справі - є стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики, укладеного 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] . Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У даній справі, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 07 грудня 2018 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. Враховуючи, що всупереч вимогам законодавства та положенням укладеного між сторонами договору позики, позичальник не надав належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх зобов`язань перед позикодавцем, отриману в борг грошову суму у передбачені договором строки не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з боржника основної суми боргу в розмірі 599 137,54 грн. Крім того, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошових коштів, нараховуються 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Розрахунок 3% річних виглядає наступним чином. Розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році. РозрахунокКількість днівПроценти Період розрахунку: з 08.12.2018 року по 31.12.2018 року - 24 дні [Проценти] = 599 137,54 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 24 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 181,86 грн.241 181,86 Період розрахунку: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів [Проценти] = 599 137,54 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 17 974,13 грн.36517 974,13 Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів [Проценти] = 599 137,54 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 17 974,13 грн.36617 974,13 Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 23.10.2021 року - 296 днів [Проценти] = 599 137,54 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 296 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 14 576,28 грн.29614 576,27 Таблиця результату: Період розрахункуКількість днівСума боргуПроцентна ставкаПроценти 08.12.2018-31.12.201824599 137,543,000%1 181,86 01.01.2019-31.12.2019365599 137,543,000%17 974,13 01.01.2020-31.12.2020366599 137,543,000%17 974,13 01.01.2021-23.10.2021296599 137,543,000%14 576,27 Разом1051 51 706,39 Таким чином, сума нарахованих 3 процентів річних становить 51 706,39 грн. Судом для вирахування 3% річних взята сума боргу в розмірі 599 137,54 грн. (як просив позивач), а не 637 057,69 (як зазначено в договорі позики), оскільки суд не має права виходити за межі позовних вимог (ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України). Отже, враховуючи, що [PERSON] не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача основну суму боргу у розмірі 599 137,54 грн. та 3 % річних у розмірі 51 706,39 грн. від простроченої суми відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України. Також варто зазначити, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Договір позики від 07 листопада 2018 року не визнаний судом недійсним, доказів протилежного суду не надано. Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.13, ч.7 ст.81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Тобто, в даному випадку, саме на відповідачу лежить обов`язок доказування того, що грошові кошти, взяті в позику у позивача, були повернуті в строки та в розмірі, обумовлені в договорі позики. Натомість відповідач таких доказів суду не надав. Відповідачем не надано письмового документу про повернення грошових коштів позивачу. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21 червня 2018 року № 2473 -VІІІ "Про валюту і валютні операції". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Схожий за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 587/2372/19 (провадження № 61-8837св20). Відповідно до умов договору позики, укладеного 07 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 07 грудня 2018 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. Тобто, у цьому випадку предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, стягнення інфляційних втрат не узгоджується із нормами цивільного законодавства України, а тому в задовленні цієї вимоги позивача слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені) Відповідно до п. 10 Договору позики від 07 листопада 2018 року сторони дійшли згоди про те, що за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування заборгованості. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення (Постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року, справа № 761/42169/16-ц). Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, та від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 6 296 935,55 грн. (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 599 137,54 грн. за 1051 день прострочення). Однак, стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж у десять разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до суми простроченого зобов`язання в розмірі 599 137,54 грн., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] основну суму боргу у розмірі 599 137,54 грн., 3 % річних у розмірі 51 706,39 грн. від простроченої суми відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України та неустойку (пеню) у розмірі 599 137,54 грн., що разом становить 1 249 981, 47 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено частково, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 2 008,47 грн. судового збору (1 249 981, 47 грн. (сума позову задоволена судом) х 11 350 грн.) / 7 063 712,59 грн. (сума позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial