Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

10 грудня 2021 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Деречина О.В., звернулася до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з вищевказаним позовом, в якому просить: визнати транспортний засіб AUDI, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 19 серпня 2021 року, об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати право власності на 1/2 частину транспортного засобу AUDI, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 19 серпня 2021 року, за нею, залишивши вказаний транспортний засіб у спільній частковій власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому\~ шлюбі з 17 вересня 2005 року, від якого мають двох дітей: малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу сторони придбали транспортний засіб AUDI, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 19 серпня 2021 року. Згідно свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу його власником є відповідач [PERSON] . Зазначений транспортний засіб використовується сім`єю в інтересах сім`ї, придбано за спільні щорічні накопичення подружжя, діти в умовах карантину потребують перевезення їх на транспортному засобі, транспортний засіб використовується в повному обсязі потребами сім`ї. Однак, відповідач [PERSON] особисто повідомив позивача про те, що він має намір відчужити спільне майно подружжя, а саме вказаний транспортний засіб, який був набутий у шлюбі, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.\~ Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 січня 2022 року цивільну справу за вказаним позовом вирішено передати на розгляд до Кременчуцького районного суду Полтавської області. 28 лютого 2022 року ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області цивільну справу за вказаним позовом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також вирішено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 квітня 2022 року цивільну справу за вказаним позовом вирішено передати на розгляд до Черкаського районного суду Черкаської області. 04 травня 2022 року ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області цивільну справу за вказаним позовом вирішено передати на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. 01 червня 2022 року цивільна справа за вказаним позовом надійшла до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2022 року цивільну справу за вказаним позовом прийнято до розгляду, вирішено її розгляду проводити спочатку за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, роз`яснено відповідачу право на подання до суду відзиву на позовну заяву. 21 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого, відповідач не визнає позовні вимоги. Зазначив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2005 року. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2022 року, яке набрало законної сили 13 травня 2022 року, у справі №401/52/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. З грудня 2021 року сторони спільно не проживають. У шлюбі сторони придбали транспортний засобі марки AUDI, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований на відповідача. Враховуючи, що спірний транспортний засіб є неподільним, спільне володіння і користування ним є неможливим, у зв`язку з чим відповідач звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про припинення його права на частку у спільному майні з присудженням грошової компенсації вартості його частки. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що вказаний транспортний засіб знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, але залишення його у спільній частковій власності не є вирішенням спору, оскільки відповідач, який проживає в іншій області, позбавляється можливості користуватися спірним транспортним засобом, хоча він буде перебувати у спільній власності. 02 серпня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив відповідача [PERSON] , в якому позивач зазначила, що доводи відповідача не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовним вимог. Так, спірний транспортний засіб відноситься до категорії неподільної речі і не може бути розподілений в інший спосіб як такий, що заявлений позивачем в позовних вимог у даній справі, за умови відсутності згоди на інший його спосіб розподілу. Згода на стягнення з позивача грошової компенсації нею не надається і не буде надана у майбутньому, тому примусове стягнення з неї грошових коштів призвело б до порушення її права, інтересів та примушування до вчинення дій, які не відповідають її волі. Спільні сторін діти є неповнолітніми, тому не мають можливості самостійно користуватися транспортним засобом. При цьому, позивач стверджує, що нею особисто не використовується спірний транспортний засіб, внаслідок його технічної несправності та відсутності у неї грошових коштів на його утримання та користування. Факт того, що спірний транспортний засіб є об`єктом спільного сумісного майна подружжя сторонами не оспорюється, а та обставина, що відповідач не проживає в м. Світловодськ не може бути підставою відмови у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 07 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження по справі та її призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Деречина О.В. у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявами, в яких просять розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, на їх задоволенні наполягають. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію сторін, яка викладена в процесуальних документах, які надійшли від них до суду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Світловодськ Світловодського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області 17 вересня 2005 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували 17 вересня 2005 року шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 17 вересня 2005 року зроблено відповідний актовий запис за №252. Після реєстраціє шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2022 року, яке набрало законної сили 13 травня 2022 року, у справі №401/52/22, вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 вересня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Світловодську реєстраційної служби Світловодського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, за актовим записом №252. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. 19 серпня 2021 року між [PERSON] , від імені якої на підставі доручення діяв [PERSON] , з однієї сторони («продавець»), та [PERSON] , з іншої сторони («покупець») укладено договір купівлі-продажу 5342/2021/2746915 транспортного засобу, який оформлений та підписаний сторонам в сервісному центрі 5342 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області в присутності адміністратора [PERSON] , який перевір відповідність інформації внесеної до цього договору документам, які надані сторонами. Згідно п.1.1 вказаного Договору, на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2001 року випуску, колір чорний, VIN [NUMBER] , номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] . Відповідно до п.3.1 зазначеного Договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49000 гривень 00 копійок. Згідно п.5.1 вказаного Договору, покупець зобов`язаний: в порядку та на умовах, визначених цим договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу зазначену у п.3.1. договору; в порядку та на умовах визначених цим договором, прийняти транспортний засіб. Відповідно до п.6.1 зазначеного Договору, продавець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати транспортний засіб. Згідно п.9.1 вказаного Договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 19 серпня 2021 року проведено реєстрацію транспортного засобу AUDI, модель А6, 2001 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , за [PERSON] , який з вказаної дати є його власником. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України\~ від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду\~ від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17. Однак, будь-яких доказів, які свідчать про те, що [PERSON] придбав спірний транспортний засіб за свої особисті кошти, матеріали справи не містять та відповідачем не надано, в зв`язку з чим презумпція спільності права власності подружжя на спірний транспортний засіб не спростована. Крім того, у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №621/2180/17-ц Верховний суд дійшов висновку, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 29 січня 2021 року у справі №161/14048/19, від 09 грудня 2020 року у справі №161/1122/19. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач не надавав жодних заперечень, що спірний транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя з позивачем, суд приходить до висновку, що позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині спірного транспортного засобу. При цьому, згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Аналіз ст.57 СК України, якою регульовані правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку. Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю. У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зазначено, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Рішення суду, яким спірний транспортний засіб визнано особистою приватною власністю відповідача [PERSON] матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до квитанцій №86252 від 08 грудня 2021 року та №86320 від 08 грудня 2021 року, позивачем при поданні даної позовної заяви та заяви про забезпечення позову, яку ухвалою суду задоволено у повному обсязі, до суду сплачений судовий збір у загальній сумі 1362 гривні 00 копійок. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову та заяви про забезпечення позову судовий збір у загальній сумі 1362 гривні 00 копійок. Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України, за відсутністю клопотань учасників справи про скасування заходів забезпечення позову, відповідні заходи вжиті судом у виді зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, скасуванню не підлягають та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набранням даним рішенням законної сили. На підставі викладеного, згідно ст.60, 61, 63, 65,, 68, 70, 71 СК України, ст.319, 321, 328, 355, 368 ЦК України, та

Outcome: approved