Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Заступник керівника\~Рівненської місцевої\~прокуратури звернувся\~до суду\~із позовом\~в інтересах\~держави в\~особі органу,\~уповноваженого здійснювати\~відповідні функції\~у спірних\~правовідносинах \~Рівненської міської\~ради до [PERSON] про стягнення упущеної вигоди. В обґрунтування позовних вимог вказує те, що згідно акту ревізії Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області № 13-17-08- 06/10 від 24.03.2017 року за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради за період з 01.01.2015 року по 01.02.2017 року було встановлено ряд завершених об`єктів будівництва на території міста Рівне, які не залучені до пайової участі в розвитку інфраструктури міста. Зокрема, відповідно до Додатку 10 вказаного Акту, [PERSON] та [PERSON] як замовники будівництва не сплатили пайовий внесок у розмірі 220 857 грн. 24.10.2014 року Інспекцією ДАБК у Рівненській області (далі - Інспекція) зареєстровано декларацію РВ 083142970302 про початок виконання будівельних робіт, об`єкт - «Будівництво житлового будинку» за адресою: [ADDRESS] . В подальшому Інспекцією 26.02.2015 року зареєстровано Декларацію РВ 143150570364 про готовність вказаного вище об`єкта до експлуатації. Загальна площа будівлі 2 103,40 кв.м. Посилається на ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Рівного» затверджений Рішенням Рівненської міської ради № 2703 від 27.12.2012 року. Вважає, що [PERSON] у строк, визначений Законом та Порядком, не виконав зобов`язання та не уклав Договір на оплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста та, відповідно, не сплатив 220 857 гри. пайової участі у розвитку інфраструктури міста Рівного, вказана сума коштів повинна бути стягнута в судовому порядку. 11.02.2019 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог до суми 219 177 грн., з врахуванням витрат понесених замовником для покупки земельної ділянки під будівництво. Просить судові витрати стягнути на користь прокуратури Рівненської області. 15.03.2021 року Рівненська місцева прокуратура Рівненської області припинила свою діяльність шляхом реорганізації. Правонаступником відповідно до Наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 року визначено Рівненську окружну прокуратуру. Представник позивача - прокурор Рівненської окружної прокуратури Прокопчук О.В. в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити з підстав виклаених у позові, із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Судові витрати просить стягнути з відповідача на користь прокуратури Рівненської області. Представник Рівненської міської ради Герман І.І. в судовому засіданні позовні вимоги прокурора підтримала, просить їх задоволити. Вважає, що відповідач ухилився від виконання обов`язків передбачених ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». При цьому, вважає, що дані правовідносини врегульовані ст. 40 вказаного Закону, а положення п. 1.8 Розділу 1 та п. 2.2 Розділу 2 Порядку, які суперечать вказаній статті, не застосовуються. Відповідач [PERSON] допитаний судом як свідок, відповідно до ст.ст. 92, 234 ЦПК України, суду показав, що відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої ДАБІ 24.10.2014 року, він спільно із [PERSON] , були замовниками будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . До початку будівництва, тобто 20.10.2014 року, між ними, як замовниками був укладений Договір б/н про здійснення спільної діяльності відповідно до пункту 4.2 якого, [PERSON] зобов`язується укласти всі договори необхідні для здійснення будівництва, у тому числі договори на розробку технічної документації, підряду, здійснення технічного нагляду, на оплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста, тощо. Під час будівництва будинку та після його здачі в експлуатацію, зі слів [PERSON] йому було відомо про те, що остання домовлялась з представниками влади про передачу у спільну власність територіальної громади міста Рівного в рахунок оплати коштів пайової участі у розвиток інфраструктури міста вуличний газопровід високого тиску протяжністю 15 метрів, газопровід середнього тиску протяжністю 630 метрів та шафовий газорегуляторний пункт, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказані мережі будувалися ними для підключення житлового будинку по [ADDRESS] , відповідно до Технічної документації. Подробиць домовленостей йому не відомо, оскільки цими питаннями займалась [PERSON] . Ні під час будівництва, ні після здачі в експлуатацію вказаного будинку, жодних пропозицій на його адресу про сплату пайового внеску в розвиток інфраструктури міста не надходило. Він вважав, що це питання [PERSON] було врегульовано. Просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача адвокат Цуняк В.Й. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачем не доведені як підстави позову, так і розмір заявлених збитків, у зв`язку з чим просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою верховенства права, зміст якої розкрито у ст. 10 ЦПК України. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до ст. 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими. Частина 2 ст. 129 Конституції України, визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та Верховним Судом у Постанові від 08.11.2021 року по справі №761/38133/19 ( провадження №61-12471св21), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує до спірних правовідносин. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як слідує із ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на час правовідносин сторін, замовник будівництва нерухомого майна мав обов`язок взяти участь в розвитку інфраструктури міста. Закон України «Про планування і забудову територій»\~втратив чинність 12 березня 2011 року у зв`язку із прийняттям\~Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 40 якого визначала умови пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Законом України від 20 вересня 2019 року № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»\~з 01 січня 2020 року із\~ Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» статтю 40 - виключено. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівельної діяльності" органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону встановлюють порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Відповідно до ч. 5\~ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Відповідно до ч. 10 цієї статті, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Підпунктом 5 п.а) ч. 1\~ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища. На виконання ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Рівненська міська рада на 23 сесії, 6 скликання, прийняла Рішення № 2703 від 27 грудня 2012 «Про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Рівного», яким серед іншого затвердила: Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури міста Рівного (додаток 1), (в подальшому Порядок). Порядок розрахунку пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури міста Рівного в разі будівництва об`єктів, загальна кошторисна вартість яких згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами не визначена (додаток 2), Розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури міста Рівного (додаток 4), Затверджено розмір пайової участі замовника в розвитку інфраструктури міста Рівного (у відсотках від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта): - для будівництва житла 1,5 відсотка; Визначено Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради уповноваженим органом з регулювання діяльності, пов`язаної з пайовою участю замовників будівництва у розвитку інфраструктури міста Рівного. Згідно пункту\~1.8\~ Порядку\~слідує,\~що: «Обумовлення Рівненською міською радою або Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради у своєму рішенні щодо відведення земельної ділянки під забудову чи надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки про зобов`язання фінансового характеру щодо пайової участі є офіційним повідомленням замовника будівництва про настання у нього договірних зобов`язань в частині дотримання визначених у рішенні строків укладення договору пайової участі.» З аналізу вказаного пункту Порядку слідує, що офіційним повідомленням замовника будівництва про настання у нього договірних зобов`язань в частині дотримання визначених у рішенні строків укладення договору пайової участі є: - обумовлення органом влади у своєму рішенні щодо відведення земельної ділянки під забудову, або - надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки про зобов`язання фінансового характеру щодо пайової участі. Судом встановлено, що органом влади рішення про відведення земельної ділянки під забудову відповідачу не приймалось. З аналізу містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , виданих Управлінням містобудування та архітектури, Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 01-м/37 від 28.03.2013 року вбачається, що зобов`язання фінансового характеру щодо пайової участі замовнику не встановлені. Відповідно до пункту 2.2 Розділу 2 даного Порядку, слідує, що: «Величина пайової участі визначається в договорі, укладеному з Рівненською міською радою відповідно до встановленого розміру пайової участі в розвитку інфраструктури, з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, та на підставі розрахунку, який є невід`ємною частиною договору. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.» В ході судового розгляду, прокурором частково враховані вимоги вказаного пункту і розмір збитків позивачем було зменшено на розмір витрат на придбання замовниками земельної ділянки за Договором купівлі-продажу від 05.06.2012 року, що підтверджується Заявою позивача про зменшення розміру позовних вимог від 11.02.2019 року. Разом з тим, з аналізу Розділу 12 Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, зареєстрованої Управлінням ДАБІ від 26.02.2015 року будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , міститься Перелік інженерного обладнання об`єкта, щодо холодного та гарячого водопостачання, водовідведення, та наявність газових котлів. Згідно Розділу 13 даної Декларації зазначено, що всього 21 квартира, із яких: 16-однокімнатних і 5-двохкімнатних. Крім того, наявність інженерних мереж підтверджується дослідженими в судовому засіданні документами, а саме: Договором № 07Arv1344-17 від 17 квітня 2017 року на користування складовими газорозподільної системи, підписаний між [PERSON] та ПАТ «Рівнегаз»; Актом прийому-передачі майна по договору користування № 07Arv1344-17 від 27 квітня 2017 року; Додатком 1 до Договору № 07Arv1344-17 від 27 квітня 2017року; Копією Рішення Рівненської міської ради № 2678 від 27 квітня 2017 року, про прийняття у спільну власність територіальної громади міста Рівного газопроводів високого та середнього тиску, розташованих за адресою [ADDRESS] ; копією Технічних умов на приєднання житлового будинку до централізованих систем водопостачання м.Рівне, Рівненської області, копією Технічних умов № 130 від 11.12.2014 року замовником яких є [PERSON] , витрати на які, відповідно до пункту 2.2 Розділу 2 Порядку, повинні були бути виключені із розрахунку величини пайової участі відповідача. При цьому суд враховує положення діючого законодавства, а саме: Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил\~статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки - це правова категорія, яка включає в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки\~закону\~обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 року у справі\~\~ № 908/2261/17, від 31.07.2019 року у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 року у справі №\~\~ 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 року у справі № 910/14341/18). Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). З огляду на те, що позивачем при розрахунку розміру упущеної вигоди згідно п. 2.2 та п. 2.6 Розділу 2 Порядку, документально підтверджені об`єкти внутрішньо-будинкових мереж та позамайданчикових мереж і споруд та транспортних комунікацій, зазначених вище не виключені з величини пайової участі, то заявлений розмір упущеної вигоди позивачем, не доведений. Разом з цим, суд позбавлений можливості здійснити самостійно відповідний розрахунок вказаних витрат, у зв`язку з відсутністю необхідних даних. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Аналогічне наголошено у Постановах Верховного Суду від 06.12.2019 року у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 року у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 року у справі № 910/14341/18, у яких зазначено, що «позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Враховуючи, що у пункті 1.8 Розділу 1 Порядку, позивачем не встановлено у містобудівних умовах і обмеженнях забудови земельної ділянки Відповідача зобов`язання фінансового характеру щодо пайової участі та невжиття їм жодних заходів щодо одержання таких доходів, суд приходить до переконання, що недодержання кредитором власних умов та його бездіяльність, є недбалою поведінкою останнього, а отже заявлена до стягнення упущена вигода не підлягає до відшкодування. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1137 ЦК України, закріплено порядок спільних витрат та збитків учасників, де унормовано, що: порядок відшкодування витрат і збитків, пов`язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. Згідно наявного в матеріалах справи Договору про здійснення спільної діяльності від 20.10.20214 року, визначено, що сторони [PERSON] і [PERSON] уклади даний договір та дійшли згоди про здійснення спільної діяльності щодо будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 4.2. даного Договору, Сторона - 2 - [PERSON] зобов`язується укласти всі договори необхідні для здійснення будівництва, у тому числі Договори на розробку технічної документації, підряду, здійснення технічного нагляду на оплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста, тощо. На підставі викладеного, суд вважає, що в діях відповідача відсутній склад протиправної поведінки, оскільки при здійсненні спільної діяльності учасників, обов`язок щодо укладення договору пайової участі було покладено на іншу особу - [PERSON] . Крім того, суд критично оцінює позицію представника Рівненської міської ради Герман І.І. щодо неврахування пункту 1.8 розділу 1, та пункту 2.2. розділу 2 Порядку та до уваги не приймає, оскільки даний Порядок на час правовідносин сторін скасований не був, не визнаний в судовому порядку незаконним, затверджений на виконання саме ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та прийнятий відповідно до положень ст.ст. 28,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що «у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. … Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.». На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усі елементи складу цивільного правопорушення, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, в тому числі розрахунком розмір збитків, та не доведено факт вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed