Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

18.11.2021 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся представник АТ КБ «ПриватБанк» Безменко М.Є. з позовом до [PERSON] та [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що AT КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 24.07.2008 уклали кредитний договір DZBOGK0000000236 (надалі - Договір). Згідно договору AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 20770,50 Долар США на термін до 27.07.2028p., а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. AT КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 20770,50 Долар США. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 13.10.2021 має заборгованість - 161079.68 [Долар США], яка складається з наступного: - 17182,98 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту): - 28834,64 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 7756,08 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 107305,98 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DZBOGK0000000236 між AT КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір поруки. Таким чином позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 161079,68 (долар США), що за курсом 26,34 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.10.2021 складає 4242838,77 грн., станом на 13.10.2021 за кредитним договором № DZB0GK0000000263 від 24.07.2008 та судових витрат. 23.11.2021 відкрито провадження в даній справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Під час підготовчого провадження, а саме: 18.01.2022 відповідачкою [PERSON] до суду надіслано відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» та подано клопотання про розгляд справи за її відсутність; 10.02.2022 представник АТ КБ «ПриватБанк» надіслав до суду відповідь на відзив. 08.09.2022 закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на існування заборгованості за кредитним договором в розмірі 161079,68 [Долар США]. Зазначив, що рішення суду про звернення стягнення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано та предмет іпотеки не реалізовано. Представи відповідача вважає, що відсутні підстави для застосування позовної давності так як кредитний договір продовжує діяти до 24.07.2028. В прохальній частині позову міститься заява представника позивача (п. 3 ) про розгляд справи за відсутності представника. Відповідач [PERSON] надала до суду клопотання про проведення судового засідання і розгляд справи по суті без її участі. В задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», просить відмовити. Від [PERSON] до суду надано відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк», де відповідач просить у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р. відмовити у повному обсязі. Свої заперечення відповідач пояснює тим, що позивач не надав суду інформацію про те, що право на стягнення заборгованості ним було вже реалізовано, шляхом подання позову до суду про звернення стягнення з предмету іпотекі за кредитним договором № DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р. Так, в 2011 році ПАТ КБ «Приватбанк» подав до Петриківського районного суду Дніпропетровської області позов про звернення стягнення за кредитним договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк». Посилаючись на ч.1 ст.257 ЦК відповідач просить суд застосувати вимоги щодо позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», а саме відмовити у задоволенні позову повністю. Так Петриківським районним судом Дніпропетровської області від 18.05.2012 ухвалено рішення за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р. Рішенням суду позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено. При цьому, ПАТ КБ «Приватбанк» вимагав повернути всю суму заборгованості за договором про іпотечний кредит №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р. Крім того, доданий до позову розрахунок заборгованості за договором про іпотечний кредит договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р. на підставі якого ґрунтуються майнові вимоги до відповідача [PERSON] зроблено на підставі недостовірної інформації і відрізняються від розміру заборгованості встановленому в рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012 в справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р. В відповіді на відзив представник позивача зазначає, що станом на сьогоднішній день рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012 не виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, але Банком вживаються всі заходи спрямовані на проведення реалізації. Таким чином, раніше винесене рішення суду не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє Відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором. Ухвалене раніше рішення не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначає, що Банк в 2012р. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача з предметом позову звернення стягнення, в 2021р. Банк звернувся до суду з позовною заявою до відповідача з предметом позову стягнення заборгованості. Отже, предмети спору за вказаними справами є різними, а заперечення Відповідача у даному випадку є безпідставним. Зауважує, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. У зв`язку з тим, що банк не змінював строк повернення в розумінні ЦК України строк звернення до відповідача не минув. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав до суду клопотання про проведення судового засідання і розгляд справи по суті без його участі. В задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», просить відмовити. Вислухавши пояснення представників, вивчивши і дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. 24.07.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №DZB0GK0000000236, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 20770,50 Долар США на термін до 27.07.2028p.(а.с. 9-15). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DZB0GK0000000236 між відповідачем [PERSON] та позивачем укладено договір поруки від 24.07.2008 (а.с. 16). У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї станом на 13.10.2021 існує заборгованість - 161079.68 [Долар США], яка складається з наступного: - 17182,98 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту): - 28834,64 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 7756,08 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 107305,98 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с. 5-8, 61-67). Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012 вирішено в рахунок погашення заборгованості [PERSON] \~за кредитним договором № DZB0GK0000000236 від 24.07.2008 року в розмірі 274651,00 грн. звернути стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки) за іпотечним договором № DZB0GK0000000236 від 24.07.2008 року, а саме: житловий будинок, загальною площею 56,70 кв.м., житловою 37,90 кв.м., та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] \~на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г. та зареєстрований за реєстровим № 1141, шляхом продажу спеціалізованою організацією на прилюдних торгах вказаного предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційного банку «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] \~договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного Реєстру прав власності, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційного банку "Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. (а.с. 40-45). Рішення набрало чинності, однак відомості про виконання рішення суду, матеріали справи не містять. При цьому, звертаючись до суду з вказаним позовом 30.03.2012 позивачем визначено наступну заборгованість відповідача станом на 17.02.2012 - 34374,34 доларів США, де 16949,68 доларів США заборгованість за кредитом; 7023,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1804,86 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 6929,89 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США штраф (фіксована часина); \~1635,39 доларів США штраф (процентна складова). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Умовами Кредитної угоди сторонами погоджено дату остаточного повернення кредиту не пізніше 24.07.2028p. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У зв`язку\~з неналежним\~виконанням позичальником\~зобов`язань\~за Кредитним\~договором,\~30.03.2012\~КБ "ПриватБанк"\~звернувся до\~суду з\~позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р, в якому просив звернути стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008 укладеною між позивачем та [PERSON] . Як уже зазначалося, рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012 вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено . Пред`явивши зазначені вимоги, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов Кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. До початку розгляду справи по суті, в відзиві на позов, відповідач [PERSON] просила застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог. Таким чином, пред`явивши 30.03.2012 боржнику позовні вимоги позивач вимагав достроково виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Позивач міг пред`явити позов до боржника та поручителя, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання протягом трьох років, проте з даним позовом до суду звернувся лише 18.11.2021, тобто зі спливом позовної давності. Посилання представника позивача в частині того, що кредит відповідачу надавався в термін до 27.07.2028, у зв`язку з тим, що банк не змінював строк повернення в розумінні ЦК України строк звернення до відповідача не минув, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Умови кредитного договору не містять положень про збільшення позовної давності за домовленістю сторін. Відтак, пред`явивши 30.03.2012 боржнику позовні вимоги про звернення стягнення на майно ПАТ КБ „Приватбанк" змінив строк виконання основного зобов`язання за Кредитним договором з 27.07.2028 на 30.03.2012. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позивач використав своє право, визначене в ч. 2 ст. 1050 ЦК України та достроково вимагав повернення відповідачем всієї суми кредиту за кредитним договором. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався 30.03.2012 та закінчився 30.03.2015. Як вбачається з матеріалів даної справи, зокрема, зі штампу на позовній заяві (а.с. 1 т.1), даний позов до суду подано 18.11.2021, отже позивачем було пропущено трьохрічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом ст. 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц (провадження № 61-21009св18), від19 лютого 2020 року у справі № 757/21623/15-ц (провадження № 61-38423 св18). За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Між тим, звертаючись до суду у 18.11.2021 із позовом про стягнення заборгованості банк просив стягнути з позичальника разом з поручителем, окрім суми заборгованості, в межах якої було звернуто стягнення на іпотечне майно за рішенням суду першої інстанції від 18.05.2012, додатково ще нараховані ним проценти, комісію на поточну та прострочену заборгованість, а також пеню. Здійснення такого нарахування, після зміни строку дострокового виконання зобов`язання, і як наслідок стягнення в межах додатково нарахованих сум, на всю суму заборгованості за тілом кредиту, після судового рішення про звернення дострокового стягнення заборгованості, є такими, що суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12. Так Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання. Тому нарахування банком додаткових сум процентів на поточну та прострочену заборгованість, а також пеню, та їх пред`явлення до стягнення є такими, що суперечать змісту захисту порушеного права. Відтак, банк має право на стягнення кредитної заборгованості лише в межах тієї заборгованості, що була визначена судом при ухвалені рішення 18.05.2012 та сум, нарахованих у якості відповідальності боржника за прострочення ним грошового зобов`язання. Між тим, банком пред`явлено у даній справі позовні вимоги, як в межах, що перевищують суму кредитної заборгованості, яка визначена раніше судом, так і за спливом строку позовної давності, лише 18.11.2021. Про застосування наслідків пропуску такого строку у справі заявлено позичальником. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тобто позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позові. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. За статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що «перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами». Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). За таких обставин, звернувшись 30.03.2012 до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення за кредитним договором №DZB0GK0000000236 від 24.07.2008р, який розглянутий судом по суті, позивач перервав позовну давність у спорі з відповідачами щодо стягнення кредитної заборгованості. Тому при зверненні до суду 18.11.2021 з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] і [PERSON] поза межами суми заборгованості встановленої рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012, слід відмовити у зв`язку з припиненням права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, комісію і пеню. Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів, комісії та пені, нарахованих після 30.03.2012, є необґрунтованими, а тому позовна давність до цих вимог не підлягає застосуванню. В цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частина 1 ст. 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно умов договору поруки від 24.07.2008 поручитель несе разом з боржником солідарну відповідальність за належне та у повному обсязі виконання клієнтом своїх зобов`язань, що виникають за Договором. Поручитель несе відповідальність у тому ж розмірі, що і боржник. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором поручитель з боржником несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. П. 11 і 12 договору поруки визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). З огляду на вказане у Договорах поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, про що зроблено висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду тільки 18.11.2021. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитних договорів вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Іншими словами, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63)). Оскільки строк виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, виходячи з пред`явлення позову 30.03.2012 до [PERSON] настав саме у вказаний час, у позивача виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту з вказаної дати і протягом наступних шести місяців, але до суду з цим позовом банк звернувся 18.11.2021, тобто з пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку. Доказів направлення поручителю вимоги в шестимісячний строк, який закінчився, позивач суду не надав. Таким чином, порука за договором від 24.07.2008, укладеними між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] , є такою, що припинилася, а тому у задоволенні позовних вимог до поручителя слід відмовити за їх безпідставністю. В частині позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] і [PERSON] у межами суми заборгованості встановленої рішенням суду від 18.05.2012 у розмірі 34374,34 доларів США, де 16949,68 доларів США заборгованість за кредитом; 7023,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1804,86 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 6929,89 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США штраф (фіксована часина); \~1635,39 доларів США штраф (процентна складова), слід відмовити, оскільки при зверненні до суду 18.11.2021, більш ніж через дев`ять років після зміни строку виконання основного зобов`язання, з позовом в цій справі шляхом пред`явлення вимог про стягнення заборгованості, позивач пропустив позовну давність. У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд доходить висновку про те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed