Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що 16.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис № 23819 про стягнення з неї як з боржника на користь ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» заборгованості за кредитним договором № 1100010298 від 29.08.2019, укладеного між позивачем та ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ», за період з 29.08.2019 по 15.06.2021 у сумі 5985,00 грн. та плати за вчинення виконавчого напису у сумі 1000,00 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022, яке набуло законної сили 24.02.2022, вказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. Проте, за вказаним виконавчим написом приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Івановим А.В. в рамках виконавчого провадження № 67210116 з банківських рахунків позивача були стягнуті грошові кошти у сумі 4565,10 грн. та 331,08 рос. руб. (що за офіційним курсом Національного банку України станом на 23.08.2022 становить 203,03 грн.). Оскільки виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого приватним виконавцем з позивача були стягнуті грошові кошти, рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для набуття останнім стягнених з позивача грошових коштів в сумі 4768,13 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України. Крім того, [PERSON] просила стягнути з ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» інфляційні витрати у сумі 486,17 грн.; 3 % річних - 67,91 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами в порядку ст. 1214 ЦПК України; суму сплаченого судового збору - 992,40 грн., а також витрати на професійну правову допомогу 6000,00 грн. Ухвалою від 19.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.01.2023 відмовлено у прийнятті відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЗІ КРЕДИТ» та повернуто його відповідачу. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис № 23819 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» заборгованості за кредитним договором № 1100010298 від 29.08.2019, укладеним між [PERSON] та ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ», за період з 29.08.2019 по 15.06.2021 у сумі 5985,00 грн., та плати за вчинення виконавчого напису у сумі 1000,00 грн. 20.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В. відкрито виконавче провадження на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса (ВП № 67210116). Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 20.10.2021 накладено арешт на грошові кошти позивача у сумі 7815,50 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022, яке набрало законної сили 24.02.2022, вказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 15.11.2022 закінчено виконавче провадження № 67210116 на підставі п. 5 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до квитанції № NP021121437210239748 від 02.11.2021 з рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк», за виконавчим написом №23819 від 16.06.2021, стягнуто 4565,10 грн., одержувач - приватний виконавець Іванов А.В. Крім того, згідно з квитанцією № NP021121108896368990 від 02.11.2021 з рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] в АТ «КБ «Приватбанк», згідно з виконавчим написом №23819 від 16.06.2021, стягнуто 331,08 рос. руб., одержувач - приватний виконавець Іванов А.В. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Як зазначено вище, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022, яке набрало законної сили 24.02.2022, у цивільній справі №756/16803/21 виконавчий напис № 23819, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. 16.06.2021 року про стягнення з [PERSON] як з боржника на користь ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» заборгованості за кредитним договором № 1100010298 від 29.08.2019, укладеним між позивачем та ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ», за період з 29.08.2019 по 15.06.2021 у сумі 5985,00 грн., та плати за вчинення виконавчого напису у сумі 1000,00 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти, відсутня, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 4565,10 грн. та 331,08 рос. руб., що за офіційним курсом Національного банку України станом на 02.11.2021 (0,3697), тобто на день перерахування коштів з рахунку позивача на рахунок приватного виконавця, становить 122,40 грн., тобто на загальну суму 4687,50 грн. Крім того, [PERSON] просила стягнути з ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» інфляційні витрати у сумі 486,17 грн.; 3 % річних - 67,91 грн. Так, частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: - наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.37); - стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41). Згідно приписів ст. 1212 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у вищезгаданій постанові, оскільки відповідачем порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України, відповідач повинен сплатити 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми за період прострочення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц вказала, що в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Безпідставне користування відповідачем грошовими коштами позивача почалося з 24.02.2022, тобто з дня набрання рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022 у цивільній справі №756/16803/21 законної сили. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, заборгованість зі сплати 3% річних за період з 24.02.2022 по 23.08.2022 складає 67,91 грн., а інфляційних витрат - 486,17 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, у своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування безпідставно отриманими грошовими коштами у сумі 380,21 грн., нараховані станом на 23.08.2022. Частиною 2 статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Аналогічні за змістом правовідносини, що регулюють плату за користування коштами, визначені у ст. 1048 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами визначається на рівні облікової ставки НБУ. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами за період з 24.02.2022 по 23.08.2022 складає 380,21 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований. Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідачем доводи позивача не спростовано та не надано належних та допустимих доказів повернення ним безпідставно набутих коштів за виконавчим написом, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів за виконавчим написом у розмірі 4687,50 грн., інфляційних витрат у розмірі 486,17 грн. та 3 % річних у розмірі 67,91 грн., а також процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами у розмірі 380,21 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приходить до наступного. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних в розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. За правилами статті 141 ЦПК України при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону N 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 22.10.2021 року було укладено Договір про надання правничої допомоги №01-10/21 з адвокатом Солошенком С.В., відповідно до пункту 4.1 якого гонорар адвоката складає 6000,00 грн. Вказана сума підтверджується Додатковою угодою №1 від 15.08.2022 до Договору про надання правничої допомоги №01-10/21; Звітом про надання правової (правничої) допомоги за Додатковою угодою №1 від 15.08.2022; Актом приймання передачі наданих послуг від 23.08.2022. Положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на викладене, даючи оцінку зазначеним вище аргументам, враховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної представником позивача роботи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Перевіривши наявні у матеріалах справи докази на відповідність заявлених до стягнення сум наданому обсягу адвокатських послуг, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат представника позивача на професійну правничу допомогу до 3 000,00 грн., що відповідає критерію реальності та розумності таких витрат. При цьому, суд враховує позиції Верховного суду, викладені у його постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20, відповідно до яких діюче законодавство передбачає нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Тобто, на законодавчому рівні встановлена можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. А отже, ненадання позивачем відповідної квитанції, на підтвердження оплати вказаних послуг не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 978,37 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial