Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

27 жовтня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 1990 року придбала будинок за адресою [ADDRESS] , право власності на який було визнано за вказаним відповідачем рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 1994 року. В липні 1994 року за [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 1722 м2 за адресою вказаного домоволодіння, задля приватизації якої вказаний відповідач 06 вересня 1999 року звернулась до Дніпропетровської міської ради. При розірванні шлюбу позивача та [PERSON] в порядку добровільного поділу спільного сумісного майна подружжя остання 04 жовтня 2000 року подарувала позивачу домоволодіння за адресою [ADDRESS] , про що укладено відповідний нотаріально посвідчений договір, на підставі якого за позивачем 06 листопада 2000 року було зареєстроване право власності на означене домоволодіння. Однак, оскільки [PERSON] не відкликала з органу місцевого самоврядування заяву про приватизацію спірної земельної ділянки, на якій розташоване вказане домоволодіння, приховавши факт дарування останнього позивачу, вказаний відповідач отримала рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19 квітня 2001 року №876 про передачу їй у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,1722 га по [ADDRESS] , а потім і державний акт про право приватної власності на землю І-ДП №014539 від 07 червня 2001 року. Зазначені обставини порушують права позивача, оскільки він позбавлений можливості набути у свою власність спірну земельну ділянку під належним йому домоволодінням. За таких обставин, посилаючись на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, позивач просив суд визнати недійсним вищевказане рішення органу місцевого самоврядування в частині, що стосується спірної земельної ділянки, а також визнати недійсним зазначений вище державний акт про право приватної власності на землю. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2022 року провадження у цивільній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по іншій цивільній справі №2-2814/03. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року провадження у даній цивільній справі поновлено. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні послалась на визнання її довірителькою позовних вимог та врегулювання спору із позивачем в позасудовому порядку. Представник відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради залишив вирішення спору сторін на розсуд суду. В ході розгляду справи від вказаного відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказаний відповідач також просив суд прийняти законне та обґрунтоване рішення, пославшись на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] в період з 18 лютого 1978 року до 29 березня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 1994 року, ухваленим за наслідками розгляду по суті цивільної справи №2-1269, визнано за [PERSON] право особистої власності на будинок [ADDRESS] . Копія вказаного рішення суду наявна в матеріалах справи. Також судом встановлено, що 06 вересня 1999 року [PERSON] звернулася із заявою до виконкому Дніпропетровської міської ради про приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння [ADDRESS] . Викладені обставини підтверджуються постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року по цивільній справі №2-2814/03, яке у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. 04 жовтня 2000 року між позивачем, як обдаровуваним, та відповідачем [PERSON] , як дарувальником, укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО за реєстровим №1-3991, за умовами якого [PERSON] подарувала позивачу домоволодіння [ADDRESS] . На підставі такого договору позивач 06 листопада 2000 року здійснив державну реєстрацію за собою права власності на означене домоволодіння. Копія договору, яка містить позначку про державну реєстрацію права власності, наявна в матеріалах справи. 19 квітня 2001 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам в Амур-Нижньодніпровському районі м.\~Дніпропетровська по фактичному розміщенню домоволодінь» [ADDRESS] , яким, окрім іншого, вирішено затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передати безоплатно у приватну власність громадянам земельні ділянки в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська по фактичному розміщенню домоволодінь згідно з додатком. Земельні ділянки передаються громадянам у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно додатку до вказаного рішення [PERSON] на підставі такого рішення передано у приватну власність земельну ділянку (код ділянки 63809005, 63809004) загальною площею 0,1722 га (0,0722 га підсобне господарство, 0,1 га присадибна ділянка). Копія рішення виконкому з додатком до нього наявна в матеріалах справи. 07 червня 2001 року на підставі вищевказаного рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19 квітня 2001 року №876 на ім`я [PERSON] було видано державний акт про право приватної власності на землю І-ДП №014539, зареєстрований в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за №034013, що посвідчує передачу вказаному відповідачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1277 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , із цільовим призначенням 0,1 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,0722 га ведення особистого підсобного господарства. Копія державного акту наявна в матеріалах справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про власність», ЦК України (в редакціях 1963 та 2003 років) та ЗК України (в редакціях 1990 та 2001 років) зі змінами станом на момент виникнення спірних правовідносин. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.158 ЗК України (в редакції 2001 року) передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. За змістом ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Однією із форм власності в Україні є приватна, а суб`єктами такого права в тому числі громадяни України. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право приватної власності набувається в тому числі внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Об`єктами права приватної власності є, окрім іншого, жилі будинки, земельні ділянки. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. Згідно ст.ст.4, 41 ЦК України (в редакції 1963 року) цивільні права та обов`язки виникають з підставі, передбачених законодавством, з угод (договорів), передбачених законом. Відповідно до ст.ст.224, 225, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна належить власникові. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. За змістом\~ст.ст.3,\~6,\~17,\~22,\~23\~ЗК України\~(в\~редакції 1990\~року)\~власність на\~землю в\~Україні має\~такі форми:\~державну,\~колективну,\~приватну.\~Громадяни України\~мають право\~на одержання\~у власність\~земельних ділянок\~для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі їх купівлі-продажу. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки, відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного ст.67 цього Кодексу. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Нормою ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог ст.23 цього Кодексу. В свою чергу, нормою ст.67 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах 0,25 гектара, селищах міського типу 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів не більше 0,25 гектара, у містах 0,1 гектара. Крім того, згідно ст.56 ЗК України (в редакції 1990 року) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Нормою ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта. У наведених випадках документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Аналогічну норму містить ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), згідно якої до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України. Згідно ст.381 ЦК України (редакції 2003 року) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України (редакції 2003 року), ст.ст.78, 79 ЗК України (в редакції 2001 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.321 ЦК України (редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.ст.16, 21 ЦК України (редакції 2003 року) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні положення містять норми ст.ст.152, 155 ЗК України (в редакції 2001 року). Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На даний час перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України (редакції 2003 року) та ст.ст.120, 125 ЗК України (в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України (в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17. Приймаючи до уваги, що норма ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року), яка була чинною на момент набуття позивачем у приватну власність на підставі договору дарування житлового будинку (домоволодіння) за адресою [ADDRESS] , в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) та ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу між сторонами по справі внаслідок набуття позивачем на підставі договору дарування від 04 жовтня 2000 року згаданого вище домоволодіння. Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до позивача на підставі договору дарування перейшло і належне відповідачу [PERSON] на той час (момент укладення договору дарування) право користування спірною земельною ділянкою та, відповідно, право на набуття такої земельної ділянки у власність безоплатно на тих же підставах та умовах, за яких право власності на таку земельну ділянку в подальшому було набуто відповідачем [PERSON] за спірним рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради. Разом з тим, оскільки відповідач [PERSON] станом на дату прийняття виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради оспорюваного рішення «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам в Амур-Нижньодніпровському районі м.\~Дніпропетровська по фактичному розміщенню домоволодінь» від 19 квітня 2001 року №876 вже не була власником домоволодіння внаслідок його дарування позивачу, то на неї норми ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) більше не розповсюджувались, а отже вона втратила право на приватизацію спірної земельної ділянки під подарованим домоволодінням. В свою чергу, за таких обставин виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради своїм оспорюваним рішенням в частині, що стосується спірної земельної ділянки, незалежно від дотримання процедури його прийняття, фактично неправомірно позбавив позивача як права користування спірною земельною ділянкою, призначеною для обслуговування домоволодіння [ADDRESS] та ведення підсобного господарства, так і можливості (права) отримати в подальшому безоплатно у власність шляхом приватизації таку земельну ділянку. Відтак, з викладених вище обставин та підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність, а отже і необхідність задоволення позовної вимоги про визнання недійсним спірного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 квітня 2001 року №876 в тій його частині, яка стосується відповідача [PERSON] та спірної земельної ділянки. А оскільки оспорюваний позивачем державний акт про право приватної власності на землю І-ДП №014539 від 07 червня 2001 року було видано на ім`я відповідача [PERSON] на підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування, яке визнається судом частково недійсним, то суд приходить до висновку і про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення, як похідної, позовної вимоги про визнання недійсним означеного державного акту. На підставі викладеного та

Outcome: approved