Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 26.12.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.12.2022 року. Позивач, [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2018 року між [PERSON] , та [PERSON] у Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області було укладено шлюб, про що зроблено відповідний запис за № 613. Даний факт засвідчує Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 08.08.2018 р. (додається). В позовній заяві вказано на те, що [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Копія Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.05.2019 року додається. Позивач зазначає, що відносини подружжя зайшли у глухий кут, виходу з цієї ситуації ми знайти не можемо. Подружнє життя стало тяжким тягарем, вони втратили будь-які почуття один до одного. Часті сварки призвели до втрати поваги у подружжя. Позивач зазначає, що вони не підтримують сімейних відносин. Тривалий час разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Окрім того, позивач вважає що, не може надалі перебувати у юридично-оформленому шлюбі з людиною , з якою не має родини та ніяких відносин. Позивач вважає, що подальше існування даного шлюбу згубно впливає на сторін спору та суперечить істотним інтересам їх дитини та нас обох. Згідно позовної заяви, спору щодо майна між сторонами немає, дитину вважає за необхідне залишити проживати разом із нею. Так, згідно прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений 08 серпня 2018 року між [PERSON] , та [PERSON] у Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що зроблено відповідний запис за № 613; стягнути з Відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] [INFO] , у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, починаючи з дня подання даної Позовної заяви до повноліття дитини; визначити місце проживання сина [PERSON] [INFO] з матір`ю, [PERSON] , [INFO] за адресою її реєстрації: [ADDRESS] ; стягнути з Відповідача витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2022 вказана позовна заява залишена без руху. 23.09.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Позивач просила залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради. Також позивачем до матеріалів справи долучено копію висновку органу опіки та піклування Ужгородської міської ради. Ухвалою судді від 17.10.2022 року, у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання, до участі у розгляді справ залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.12.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, разом із тим, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності , позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. На електрону адресу суду представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради надіслав заяву про розгляд справи без його участі та копію висновку, щодо визначення місця проживання дитини. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 08 серпня 2018 року між позивачем [PERSON] , та [PERSON] у Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області було укладено шлюб, про що зроблено відповідний запис за № 613. Даний факт засвідчує Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 08.08.2018 р. До матеріалів позовної заяви додано свідоцтво про шлюб. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Копія Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.05.2019 року, копія міститься в матеріалах справи. Позивач просить розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини, стягнути із відповідача аліменти. Згідно поданої відповідачем заяви, він визнає позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує, щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] до [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам та інтересам дитини, а тому шлюб між [PERSON] до [PERSON] , слід розірвати. Позивач просила визначити місце проживання сина разом із нею, відповідач зазначив, що не заперечує, згідно його письмової заяви. Окрім того, позивачем для приєднання до матеріалів справи додано висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матірю гр [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, брати до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що з огляду на вказане, на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, та з з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами та їх окремого проживання, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги, про визначення місця проживання дитини із позивачем. Щодо стягнення із відповідача аліменти на користь позивача, на утримання дитини, то слід зазначити, що: Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вбачається з норм СК України, законом право звертатися з заявою про зміну способу стягнення аліментів для платника аліментів не передбачено. Право вибору щодо способу стягнення аліментів, належить стягувачу аліментів. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] [INFO] , у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, починаючи з дня подання даної Позовної заяви до повноліття дитини. При цьому, відповідач не заперечував щодо стягнення із нього аліментів, також щодо розміру аліментів заперечення не заявляв. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Так, враховуючи викладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню аліменти на користь позивача, на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 5000,00 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Таким чином позивачу підлягає поверненню із державного бюджету 50 відсотків судового збору, та 50 відсотків судового збору на користь позивача слід стягнути із відповідача. З огляду на викладене, з відповідача належить стягнути судовий збір: на користь позивача, 50 відсотків збору, що був сплачений нею при зверненні до суду з даним позовом, за вимогу про розірвання шлюбу, у розмірі 496 грн. 20 коп. та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп., за позовну вимогу про стягнення аліментів, окрім того, із відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору, за вимогу про визначення місця проживання дитини, що становить 496 грн. 20 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved