Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У жовтні 2022 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що вона є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 1999 року, іншими співвласниками вказаної квартири є [PERSON] - син позивача, та [PERSON] - дочка позивача. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті належну спадкодавцю 1 / 6 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] успадкувала його дочка [PERSON] . У вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивач та відповідач [PERSON] , співвласник квартири [PERSON] , також зареєстрована за вказаною адресою, але має власну родину та проживає за іншою адресою. Відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] та колишньою дружиною покійного сина позивача [PERSON] . Вселилася відповідачка у спірну квартиру, як дружина співвласника квартири та залишилась зареєстрованою у ній і після їх розлучення. Відповідач чинить перешкоди власнику квартири у користуванні її майном, систематично порушує правила співжиття, не приймає участі у витратах на утримання квартири по оплаті комунальних послуг. В добровільному порядку знятися з реєстрації та виселитися зі спірної квартири відповідач не бажає. 07 листопада 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначає, що з 03 липня 1996 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] - сином позивача та співвласником спірної квартири та зареєструвалася і проживала в ній за згодою усіх співвласників квартири. 24 листопада 1999 року її було знято з реєстрації у вказаній квартирі. Після чого квартиру було приватизовано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 13 грудня 2000 року за згодою усіх співвласників квартири її повторно було зареєстровано у спірній квартирі. У 2012 році шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, а вона, як колишній член сім`ї співвласника квартири, залишилась проживати в ній разом з дочкою [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті 1 / 6 частину спірної квартири успадкувала їх дочка [PERSON] , яка стала співвласником вказаної квартири. Вони разом з дочкою проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, у них спільний побут. Половину коштів за комунальні послуги у спірній квартирі вони віддають позивачу. Вона і на даний час проживає у вказаній квартирі, іншого житла немає. 07 листопада 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначає, що відповідач та її дочка [PERSON] жодних витрат по утриманню спірного майна з часу їх проживання в квартирі не несли і не несуть. Підтвердженням того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачем приватною власністю є зафіксований правоохоронними органами факт, коли [PERSON] змінила замок у кімнаті в спірній квартирі, здійснювала моральний тиск на позивачку шляхом звинувачень у крадіжці золотих прикрас. 02.12.2022 року від третьої особи [PERSON] надійшло пояснення, щодо позову або відзиву, в якому вона зазначає, що проти проживання відповідача у спірній квартирі співвласником якої вона є. Відповідач створює конфлікти з мешканцями квартири, захаращує своїми речами приміщення квартири, чим створює їй перешкоди у користуванні належної їй житловою площею. 14 грудня 2022 року від представника відповідача надійшло пояснення щодо позову, в якій він не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідач їй чинить перешкоди у користуванні квартирою, систематично порушує правила співжиття. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 12 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 09 год 00 хв 09 листопада 2022 року. У зв`язку з неявкою всіх учасників процесів підготовчий розгляд справи відкладено до 09 год 00 хв 06 грудня 2022 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.12.2022 розгляд справи відкладено до 14 год 14 грудня 2022. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14.12.2022 розгляд справи відкладено до 10 год 12 січня 2023. ІІІ. Позиції сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, при цьому зазначила, що позивач є співвласником квартири, іншими співвласникам є її дочка [PERSON] та дочка відповідача [PERSON] . У квартирі є дві кімнати. Відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою. Виникають постійні сварки та створюються неприпустимі умови для життя. Спільної мови щодо користування квартирою не досягнуто. Оплата за комунальні послуги відповідачем не здійснювалася, лише після звернення до суду з позовом, відповідач у грудні 2022 року сплатила комунальні послуги за квартиру. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначила, що з 3 липня 1996 року вона вселилась у квартиру як дружина співвласника квартири [PERSON] . В 2012 році шлюб між ними було розірвано, але вона продовжувала проживати у вказаній квартирі, власного житла немає. Кошти вона віддавала особисто [PERSON] . В 2021 та 2022 роках вона один раз зверталася до поліції щодо втрати коштовностей. Ніяких перешкод у користуванні квартирою вона не чинить. ЇЇ дочка [PERSON] вийшла заміж у 2020 році. Дочка проживала в Києві, вона має спільний бюджет разом з нею. Вона проживає у тій же кімнаті в яку заселилася раніше під час проживання з колишнім чоловіком. В судовому засіданні третя особа [PERSON] зазначила, що вона є дочкою [PERSON] і вважає, що її мама має право проживати у квартирі, співвласником якої вона є. В судовому засідання [PERSON] пояснила, що вона є співвласником спірної квартири і хоче вільно користуватися своєю часткою, оскільки відповідач користується її речами. Вона проживає у іншому місці і інколи приїздить у вказану квартиру. Відповідач пошкодила багато посуду, захаращує своїми речами всі приміщення квартири та підвал. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 1999 року, квартира, що знаходиться за адресою: розташованої за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірванно. Рішенням суду встановлено, що з 03 травня 1996 року сторони перебували в юридичному шлюбі(а.с.11) [INFO] помер [PERSON] в м.Прилуках, Чернігівської області(а.с.63) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 січня 2021 року спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є його мати [PERSON] , на 1 / 2 частку у спадщині та донька [PERSON] на 1 / 2 частку у спадщині, спадщина на яку видано свідоцтво складається з 1 / 3 частки у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6) Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.01.2021 року, 1 / 6 частина квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] (а.с.66) Згідно з копії домової книги в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8-10) Відповідно до довідки від 12.10.2022 року виданої АТ «КБ «ПриватБанк», за період з 01.01.2019 по 12.10.2022 року [PERSON] здійснювала платежі за комунальні послуги в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.36-47) Згідно з листа Прилуцького районного відділу поліції Головного Управління національної поліції в Чернігівській області від 11.10.2022, за зверненнями [PERSON] зареєстровано ЄО №4973 від 28.05.2022 про те, що 28.05.2022 зі служби 102 надійшло повідомлення про те,що в [ADDRESS] , колишня невістка [PERSON] змінила замок у дверях кімнати, через що заявниця не може зайти в кімнату. Поліцейськими було здійснено виїзд за вказаною адресою, поспілкувавшись з заявником, остання повідомила, що на даний час допомоги поліції не потребує; ЄО №6310 від 24.06.2022 про те, що 24.06.2022 зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що в [ADDRESS] , колишня невістка [PERSON] звинувачує заявницю у крадіжці золотих прикрас. Заявниця вважає це наклепом щодо неї. Поліцейськими було розглянуто звернення та надіслано заявниці відповідь на звернення (а.с.52) Відповідно до листа Департаменту організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Національної поліції України, 09.08.2022 о 13 год на спецлінію 102 Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надійшло повідомлення [PERSON] про конфлікт з особою, яка не будучи власником квартири, перевозить до неї меблі (звернення зареєстровано до ЄО Прилуцького районного відділу поліції ГУНП за № 8640 від 09.08.2022)(а.с.78) Відповідно до довідки №318 від 21.10.2022 виданої Прилуцьким технічним фаховим коледжем, [PERSON] працює на посаді лаборанта Прилуцького технічного фахового коледжу з 03 липня 1996 року(а.с.61) Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.10.2022, [PERSON] права власності на нерухоме майно не має(а.с.62) Квитанціями про сплату за комунальні послуги підтверджується, що [PERSON] вносила оплату за комунальні послуги в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у грудні 2022 року. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] з 30 травня 1996 року та який розірвано на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 05 червня 2012 року. 17 грудня 1999 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули права спільної власності на квартиру за адресою, [ADDRESS] . [PERSON] набула права користування спірною квартирою, яка належала на праві спільної сумісної власності її чоловіку [PERSON] та була зареєстрована в даній квартирі з 1996 року , що підтверджується показаннями відповідача та третіх осіб, та не заперечується представником позивача. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину на належну йому частку у спірній квартирі прийняли у рівних частках його мати - [PERSON] та донька [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач проживає у спірному приміщенні та зареєстрована з 1996 року( повторна реєстрація 2000 рік), вселилася у квартиру, на законних підставах, як член сім`ї співвласника квартири - [PERSON] , та після його смерті продовжує проживати у спірній квартирі, як член сім`ї співвласника квартири, а саме [PERSON] , яка є її дочкою та прийняла спадщину на частку спірної квартири, а тому з урахуванням строку користування відповідачем спірною квартирою, суд визнає її житлом відповідача. Долучені до матеріалів справи позивачем докази не спростовують доводів відповідача про те, що спірне приміщення є єдиним її житлом. Враховуючи, що позивач на законних підставах вселилася у спірну квартиру, остання є її єдиним житлом, співвласник квартири [PERSON] , яка являється її дочкою, не заперечує щодо проживання позивача в вказаній квартирі, квартира являється єдиним житлом відповідача, а тому на переконання суду виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення може призвести не лише до втратити права на користування житлом відповідачем, а й до позбавлення такого права взагалі та призвести до того, що відповідач може стати безхатченком, а тому таке втручання у право на житло відповідача є непропорціним та призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції . Надаючи оцінку щодо дотримання права позивача на вільне володіння власністю, а саме права передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції , суд констатує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач перешкоджає вільно користуватися належною позивачу часткою квартири, з урахуванням того, що відповідач являється матір`ю іншого співвласника квартири, яка надає згоду на проживання відповідачу в спірній квартирі, а тому на переконання суду проживання відповідача у спірній квартирі є пропорціним заходом , який призводить до балансу інтересів , як відповідача , який в протилежному випадку може стати безхатьком так і позивача, який не позбавлений права на користування спірною квартирою. Досліджені в судовому засіданні докази, а саме повідомлення про виклик працівників поліції, на переконання суду не являються достатніми для підтвердження порушення правил співжиття відповідачем, оскільки виклики працівників поліції здійснювалися як позивачем так і відповідачем, а інформація зазначена у вище викладених документах містить лише підстави виклику працівників поліції та не містить відомостей про встановлення фактів порушення правил співжиття відповідачем. За таких обставин відповідач не підлягає виселенню із займаного нею приміщення за адресою: [ADDRESS] , і тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового бору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed