Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

У серпні 2022 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Інша частина належить [PERSON] та [PERSON] . У даному будинку зареєстровані: [PERSON] , 1998 року народження, та відповідач по справі [PERSON] , 1991 року народження. Відповідач у будинку зареєстрований, але не є власником та ніколи не був власником будинку. Він не є членом (колишнім) членом ні її сімї, ні інших співвласників. Безпідставно користується чужим майном без дозволу власників, не доглядає за будинком, систематично порушує правила спільного проживання, спільне господарство не веде, витрат на утримання майна не несе, комунальні послуги не сплачує. Він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, на даний час в суді перебуває кримінальне провадження за домашнє насильство по відношенню до неї, перебуває на обліку в лікаря психіатра, зловживає алкоголем та вживає наркотики. Оскільки [PERSON] систематично порушує правила співжиття, псує майно, робить не можливим проживання в одному будинку, заходи впливу не мали результату, тому на підставі ст.116 ЖК має бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Своїми неправомірними діями, відповідач порушує її право на користування та розпорядженням її майном, тому вважає свої права порушеними та такими, що підлягають судовому захисту. Просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні [PERSON] житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] . У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що після смерті своєї матері, за якою вона доглядала, відкрилась спадщина на житловий будинок, який вона і успадкувала. Ще за життя її матері відповідач там зареєстрований та має кімнату, де проживає. Він є її племінником. Вона завжди його любила, опікувалась, намагалась допомогти кинути пиячити. Відповідач зловживає алкоголем та вживає наркотики. До нього приходять такі ж його «друзі». Він постійно чинить над нею насильство, постійно погрожує, вимагає, щоб вона йому придбала квартиру, де він буде жити. Вказала, що у його матері є хата, тому він забезпечений житлом та має фактично де жити. Витрати на утримання майна (будинку) він не ніс та не несе, натомість постійно псує речі, пошкоджує майно. За час проживання він багато речей виніс (золото, електроінструменти, електроприбори). Ні на її прохання, зауваження, ні на попередження поліції, не реагує. Просили позов задоволити. У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Додатково викликався шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У судовому засіданні представник [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи судом встановлено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності: [PERSON] Ѕ частина (свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , виданого 09 квітня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О.); [PERSON] 1/4 частина (свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , виданого 12 грудня 2005 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С.); [PERSON] 1/4 частина (свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , виданого 12 грудня 2005 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С.). Право власності позивача та третіх осіб не оспорювалось в судому порядку в тому числі відповідачем [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. З поданої копії будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що за даною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що відповідач [PERSON] проживає за вищевказаною адресою разом зі своєю тіткою позивачкою по справі [PERSON] , у житловому будинку був зареєстрований його бабусею [PERSON] . При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд враховує і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Звертаючись до суду з позовом, позивачка також вказувала, що факт проживання [PERSON] у спірному будинку, обмежує права позивача як нового власника спірного нерухомого майна, оскільки відповідач не є членом її сімї, ні колишнім членом сімї. Такі доводи суд до уваги не приймає, враховуючи наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. Тобто у даній справі виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу оцінюється з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном з правом відповідача на користування цим майном, яке виникло з дозволу попереднього власника житла, у разі втрати якого відповідач може стати безхатченком. Так, встановлено, що [PERSON] проживає у спірному житловому будинку правомірно, зі згоди попереднього власника будинку [PERSON] , та його виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручанням у право на житло. Позивач, набуваючи житло у власність безоплатно, на підставі свідоцтва про право на спадщину, знала про обтяження спірного будинку у вигляді права користування відповідачем, як членом сім`ї колишнього власника будинку, отже могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не відмовилась від отриманого будинку в спадщину. Будинок до належав бабі відповідача а- [PERSON] , яка дозволяла проживати у ньому своєму онуку та зареєструвала таке місце проживання. Отже, позивач, набуваючи у власність будинок, знала про проживання у ньому члена сім`ї колишнього власника цього житла відповідача [PERSON] , набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але, тим не менше, не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням. Тому такі доводи позову є необґрунтованими в частині виселення. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК України. Вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати статтю 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), якою визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно були зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Так, статтею 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року [PERSON] , визнати винуватим за ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення. При розгляді даної справи судом встановлено, що 26.02.2021 близько 10 години 00 хвилин [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , влаштував сварку відносно тітки [PERSON] насильство в сім`ї, а саме виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим міг завдати шкоди її фізичному і психологічному здоров`ю. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року [PERSON] , [INFO] , притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (протокол серії ВАБ № 555139 від 14.05.2021 року про адміністративне правопорушення). При розгляді справи суд встановив, що 12.05.2021 року близько 17 години [PERSON] намагався проникнути до помешкання за місцем проживання потерпілої [PERSON] [ADDRESS] , що заборонено останньому терміновим заборонним приписом від 09.05.2021 року (АА № 020948), винесеним поліцейським СРП ВП № 1 Бучанського РВП ГУ НП в Київській області Ярченком О.А. у зв`язку з домашнім насильством 09.05.2021 року, чим не виконав терміновий заборонний припис вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Також у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває: обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України від 15 квітня 2021 року (справа 369/6933/21); обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України від 18 травня 2021 року (справа 369/7264/21). Потерпілою у вказаних провадженнях є [PERSON] . З висновку судово-психіатричного експерта №346 від 12 травня 2021 року відділенням амбулаторних судово-медичних експертиз КНП КОР «ОПНМО» вбачається, що [PERSON] страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання алкоголю та канабіоїдів. З висновку судово-психіатричного експерта №329 від 19 травня 2021 року відділенням амбулаторних судово-медичних експертиз КНП КОР «ОПНМО» вбачається, що ситуація, яка досліджувалась в кримінальному провадженні (домашнє насильство), є для [PERSON] психотравмувальною та такою, що призвела до певної проб лематизації її життя і наповнила його стресогенними факторами у життєво значущих сферах життєдіяльності та душевними переживаннями у вигляді тривоги, страхів, емоційного напруження. Емоційний стан характеризується зниженим настроєм, відчуттям психологічної втоми, потребою в захисті від обставин, які її виснажують та негативно впливають на здоровя, потребою у моральній підтримці. Нестабільний емоційний стан знаходиться в причино-наслідковому зв`язку із вчиненим щодо неї насильством з боку [PERSON] та їй завдані психологічні (моральні) страждання. [PERSON] не схильна до підвищеного навіювання. Також на підтвердження позовних вимог щодо псування речей [PERSON] подала фото. Допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили зловживання відповідачем алкоголем та наркотиками, висловлювання постійних погроз, чинення психологічного насильства по відношенню до [PERSON] її племінником [PERSON] , не реагування останнього на заходи попередження (усні попередження та припис працівниками поліції). Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Добровільно відповідач звільнити спірну квартиру не бажає. З поданих позивачем доказів вбачається, що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, судом накладались стягнення, поліцією був винесний заборонний припис, але дані заходи не попередили продовження чинення психологічного тиску на позивача, тобто наявна систематичність Так як зі змісту статті 116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Як зазначалося вище, систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними». Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (<...>), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (<...>), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про [PERSON] відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 (провадження № 61-18292 св 21) зазначено, що «ЄСПЛ неодноразово зазначав, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Кривицька та Кривицький проти України», («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 30856/03, пункт 41, від 02 грудня 2010 року). Однак, у наведеному вище рішенні «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб (рішення у справах «Опуз проти Туреччини», пункт 144, «Єремія проти Республіки Молдова», пункт 52, та «Володіна проти Росії», пункт 86). Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність. Верховний Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи (а. с. 198-201) містяться дані про звернення [PERSON] до Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області у період з 10 травня 2021 року, тобто вже під час перегляду цієї справи в апеляційному порядку, а саме: 15 та 29 червня 2021 року, 10 та 17 серпня 2021 року, а також заява позивачки від 23 серпня 2021 року про внесення відомостей до ЄРДР по факту нанесення їй тілесних ушкоджень її донькою - [PERSON]». Судом встановлено, що відповідач упродовж останніх років постійно порушує правила співжиття, у будинку поводить себе агресивно, вчиняє бійки, сварки, зловживає спиртними напоями та наркотиками, на підтвердження чого позивач надала докази викликів, постанови судів, обвинувальні акти, фото пошкодження майна, допитані свідки, висновків експертів. Оцінюючи виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд встановив обставини, які свідчать про наявність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири. В рамках цієї справи, встановлено, що [PERSON] не є ані власником спірної квартири, має інше житло, а саме житло по місцю проживання його матері, а тому усунення перешкод [PERSON] у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з будинку не може вважатись втручанням у його право на повагу до житла в розрізі порушення правил співжиття. Встановлені судом обставини систематичного та тривалого вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] є достатньою підставою для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, хоча виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб і у контексті статті 2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність, тому за обставинами цієї справи припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. За таких обставин вимоги про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню. Щодо вимог про розпорядження майном. Право власності це система правових норм, які регулюють відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном його власником. Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб. В об`єктивному значенні право власності це право суб`єкта володіти, користуватися та розпоряджатися належними йому матеріальними благами на власний розсуд у межах закону. У суб`єктивному значенні право власності це система правових норм, які закріплюють належність матеріальних благ визначеним суб`єктом, й регулюють володіння, користування та розпорядження ними, а також захист компетентності власника. Зміст права власності складається з компетентності власника щодо володіння (може бути як законним, так і незаконним), користування та розпорядження певною річчю (ст. 317 ЦК України). Тож до компетентності власника належать: право володіння; право користування; право розпорядження. Право володіння встановлена законом можливість фактично панувати над річчю, мати її в себе: законне володіння має правову підставу; незаконне володіння володіння викраденим майном; майно, придбаним на підставі недійсного правочину (добросовісний набувач, тобто особа, котра не знала та не могла знати, що придбає майно у не правочинної особи; недобросовісний набувач особа, яка знала, що купує майно у не правочинної особи). Право користування встановлена законом можливість отримати корисні властивості (доходи, плоди) з речі, майна через її виробничу експлуатацію чи особисте споживання. Право розпорядження встановлена законом можливість визначення юридичної долі речі (через її відчуження, дарування, знищення та ін..). При розгляді справи [PERSON] не конкретизувала яким чином, відповідач чинить перешкоди їй у розпорядженні майном. Тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29).

Outcome: dismissed