Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на її користь 51 281 (П`ятдесят одну тисячу двісті вісімдесят один) долар Сполучених Штатів Америки 45 центів безпідставно списаних з рахунку [PERSON] за Договором №SAMDN80000731999751 Вклад «Стандарт» від 07 січня 2013 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (14.06.2018р. найменування змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»); 49470 (Сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят) доларів Сполучених Штатів Америки 53 цента безпідставно списаних з рахунку [PERSON] за Договором № SAMDN80000731998351 Вклад «Стандарт» від 06 січня 2013 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (14.06.2018р. найменування змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»); 19128 (Дев`ятнадцять тисяч сто двадцять вісім) доларів Сполучених Штатів Америки 72 центи процентів за Договором №SAMDN80000731999751 Вклад «Стандарт» від 07 січня 2013 року та Договором № SAMDN80000731998351 Вклад «Стандарт» від 06 січня 2013 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (14.06.2018р. найменування змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»), за період з 01.04.2019 року по 01.05.2021 року; 84793 (Вісімдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто три) гривні 81 копійку 3% пені за період з 08.05.2020р. по 07.05.2021р., згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що нею у 2011 році на підставі укладених з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» договорів було передано останньому для зберігання на вкладних (депозитних) рахунках грошові кошти в загальній сумі 99470,53 доларів США. 14 червня 2018 року найменування Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». У липні 2019 року позивачу стало відомо, що працівники АТ КБ «ПриватБанк» 03 квітня 2019 року за відсутності особистого розпорядження позивача списали з її рахунків грошові кошти у розмірі 102019,86 доларів США та видали готівкові грошові кошти невідомій позивачу особі на підставі підроблених (недійсних) паспортів [PERSON] і [PERSON] та довіреності, посвідченої 21 березня 2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Г.О. Депозитні рахунки, на яких були розміщені вказані грошові кошти - закрито. Довіреність, на підставі якої списано грошові кошти позивача підписана невідомою особою та видана 21 березня 2019 року в Україні, в той час як позивач проживає в Японії і на території України в період видачі довіреності не перебувала, не зверталась до приватного нотаріуса Обущенко Г.О. у м. Запоріжжі з метою засвідчення довіреності, не надавала громадянину [PERSON] повноваження представляти свої інтереси у АТ КБ «ПриватБанк» та інших банківських установах з питань розпорядження банківськими рахунками. Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 184/П-16816 від 19.11.2019р. в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» наявна наступна інформація про перетинання державного кордону України [PERSON] у період з 01.01.2019 по 04.11.2019: в`їзд 21.10.2019 о 14:04 через пункт пропуску Бориспіль-D, виїзд 03.11.2019 о 01:02 через пункт пропуску Ягодин. Згідно висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №1665 від 04.12.2019р. - підпис на вказаній довіреності виконано не позивачем. Також зазначила, що підпис на вказаній довіреності явно відрізняється від підпису позивача на документах за депозитними договорами, які наявні у банка. При укладенні депозитних договорів банку було відомо, що позивач проживає в Японії, а тому будь-які доручення видавались позивачем виключно в Посольстві України в Японії. Згідно протоколу допиту свідка [PERSON] від 20 грудня 2019 року останній 03 квітня 2019 року (день видачі працівниками грошових коштів [PERSON] ) у місті Запоріжжі не перебував та грошових коштів у відділенні Запорізького РУ АТ КБ «Приватбанк» не знімав. [PERSON] не відомі ні [PERSON] , ні особа, яку показав на фото слідчий, що представилась у відділенні Приватбанку громадянином [PERSON] та якій були видані грошові кошти [PERSON] . Також позивач зазначила, що на вказаний у депозитних договорах її мобільний номер телефона [NUMBER] не надійшло жодного дзвінка або SMS повідомлення з метою перевірки доручення, підтвердження дострокового розірвання депозитних договорів та видачі грошових коштів. Стверджує, що працівниками АТ КБ «ПриватБанк» не здійснено SMS інформування позивача про списання грошових коштів з відкритих на її ім`я рахунків, та не вжито заходів належної безпеки вкладів, що позбавило позивача можливості дізнатись та повідомити банк про несанкціоноване списання грошових коштів та призвело до втрати її грошових коштів. 18.05.2021 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву (а.с.78-82) відповідач позов не визнав. Вказав, що 28.03.2019 року у відділення АТ КБ «ПриватБанк» у м. Запоріжжя звернувся громадянин, який назвався [PERSON] , надав нотаріально посвідчену довіреність (оригінал) від імені гр. [PERSON] та заявив, що на підставі даної довіреності має намір розірвати депозитні договори №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 та № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013, які належать довірителю та отримати грошові кошти. Нотаріальна довіреність від 21 березня 2019 видана від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Г.О. Довіреність підписана Пономаренко Альбіною Юріївною у присутності нотаріуса. Приватним нотаріусом встановлено особу [PERSON] та перевірено її дієздатність, про що свідчить підпис нотаріуса. Даною довіреністю [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями у АТ КБ «ПриватБанк» та інших банківських установах з питань розпорядження доларовими рахунками, в тому числі №26306616779416, № 26306616786302, № 26356616779416 та № 26356616786302, відкритими на ім`я [PERSON] . Дану довіреність зареєстровано в реєстрі №280 та внесено до єдиного реєстру довіреностей №48616719 від 21.03.2019р. Особу [PERSON] було ідентифіковано та верифіковано у відділенні банку за наданим ним паспортом серії [NUMBER] , виданий Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 28.05.2004р., та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, які відповідають даним, зазначеним у довіреності. Паспортні та ідентифікаційні дані [PERSON] , що вказані у довіреності від 21.03.2019, повністю співпадають з даними особи [PERSON] , з якою в АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013. На підставі вказаної довіреності та заяв [PERSON] від 28.03.2019 про розірвання договорів № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 дані договори були розірвані, депозитні рахунки закриті, та 03.04.2019р. виплачено грошові кошти у сумі 50738,41 USD по договору № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 і 51281,45 USD по договору №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 через касу відділення АТ КБ «ПриватБанк» у м. Запоріжжя. Станом на 28.03.2019 [PERSON] не надала до АТ КБ «ПриватБанк» жодної інформації про втрату, знищення або недійсність її паспорту [NUMBER] , виданого Крюківським РВ УМВС України в Полтавській області 16.11.1999р. Документи, які надані до банку [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] , відповідали вимогам Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБ України від 12.11.2003 року №492 та були достатні для ідентифікації його особи, а довіреність від 21.03.2019 року за змістом та обсягом повноважень відповідала вимогам вищевказаної Інструкції, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року. Також відповідач зазначив, що позивачем не заявлено вимоги щодо визнання довіреності від 21.03.2019 року недійсною, а тому діє встановлена законом презумпція правомірності правочину. Вважає безпідставним посилання позивача на наявність кримінального провадження № 12019170090002372 за ознаками кримінального правопорушення, що кваліфікується за ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки даний факт за відсутності особи, яка визнана винною у вчиненні даного злочину, не має правового значення для вирішення даного спору. Стверджує, що позивач має право стягнути суму відшкодування з винних осіб, встановлених в кримінальному порядку. Вважає, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини, а тому до спорів щодо виконання договорів положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовується. Представник позивача адвокат Шулік О.Й. у відповіді на відзив (а.с. 124-126) вказала, з посиланням на Постанову Великої Палати Верховоного Суду від 05.02.2020 року у справі № 461/3675/17, зазначено, що висновок експерта №1665 від 04.125.2019 року, складений за результатами проведеної в межах кримінального провадження № 12019170090002372 почеркознавчої експертизи, являється належним і допустимим доказом підроблення підпису позивача на довіреності від 21.03.2019 року та свідчить про відсутність волевиявлення позивача на видачу такої довіреності. Стверджує, що Закон України «Про захист прав споживачів» підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач як вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем. Посилається на наявність у відповідача зразків підпису позивача, які кардинально відрізняються від підпису, виконаного на довіреності від 21.03.2019 року. Зазначає, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в Постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, підроблення підпису однієї зі сторін означає, що сторони згоди з будь-яких умов договору не досягли, такий договір є неукладеним. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. 21.12.2021 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити, посилаючись на Постанову Верховного Суду України від 16.04.2016 у справі №6-352цс16 та Постанову Великої Палати Верховного суду від 08.06.2021р. у справі № 662/397/15-ц, стверджувала, що банк зобов`язаний видати позивачу суму вкладу і виплатити відсотки на неї, так як з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку за договором банківського вкладу саме банк є їх власником, а тому саме банку може бути спричинена шкода внаслідок вчинення злочину, преметом якого є грошові кошти. Також посилаючись на рішення у справі «Золотас проти Греції» від 29 січня 2013 року, зазначала, що позивач закономірно очікувала, що банк повідомить її про заплановане дострокове розірвання укладених з нею договорів банківського вкладу, про списання грошових коштів та їх видачу третій особі, аби позивач могла заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, стверджувала, що висновок експерта №1665 від 04.125.2019 року, складений за результатами проведеної в межах кримінального провадження № 12019170090002372 почеркознавчої експертизи є неналежним та недопустимим доказом, оскільки згідно статей 102, 106 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи; наданий позивачем висновок експерта не відповідає положенням ч. 5 ст. 106 ЦПК України, а саме у висновку не зазначено, що його підготовлено для подання до суду. Посилання позивача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 461/3675/17 щодо належності і допустимості висновку експерта, виготовленого в рамках кримінального провадження, при розгляді цивільної справи вважає безпідставним, оскільки зазначена Постанова Великої Палати Верховного Суду прийнята за редакцією Цивільного процесуального кодексу, яка на даний час втратила чинність. Також зазначала, що у банку не виникало обов`язку повідомляти позивача про списання коштів з її депозитних рахунків, так як Умови та правила проведення операцій у відділеннях Банку, на які посилалась позивач у позовній заяві, нею не підписані, доказів зворотного матеріали справи не містять. В обґрунтування необхідності визнання недійсною довіреності від 21.03.2019 року, на підставі якої видано грошові кошти з депозитних рахунків позивача, посилалась на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2019р. у справі №465/7362/16-ц. З посиланням на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022р. у справі № 761/16124/15 (провадження №14- 184 цс 20) стверджувала, що сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, дослідивши та проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, встановив наступне. 05 липня 2011 року між [PERSON] (Клієнт) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (Банк) укладено договір про заощадження №SAMDN01000717807872 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою (а.с.-6)), далі Договір №SAMDN01000717807872 від 05.07.2011р. Згідно пункту 1 вказаного договору, Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 49470,53 USD (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят доларів 53 цента), далі вклад, на термін 6 місяців. Для внесення суми вкладу Банк відкриває Клієнту особовий рахунок № [NUMBER] . На вказаний рахунок [PERSON] внесла суму вкладу у розмірі 49470,53 USD (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят доларів США 53 цента) згідно платіжного доручення №1789649571 від 05 липня 2011 року (а.с. 7). Вказаний договір неодноразово автоматично продовжувався. 06 січня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDN80000731998351 Вклад «Стандарт» (а.с. 10), далі Договір № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013р. Згідно пункту 1 вказаного договору, Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 49470,53 USD (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят доларів США 53 цента), далі вклад, на термін 365 днів по 06.01.2014 включно. Для внесення суми вкладу Банк відкриває Клієнту особовий рахунок № [NUMBER] . Як вбачається з дублікату квитанції №AGP000000003416803 (а.с. 11) на вказаний особовий рахунок 06 січня 2013 року перераховано суму вкладу у розмірі 49470,53 USD (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят доларів США 53 цента) з особового рахунка позивача № [NUMBER] , що був відкритий за Договором №SAMDN01000717807872 від 05.07.2011р. Також, 06 липня 2011 року між [PERSON] (Клієнт) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (Банк) укладено договір про заощадження № SAMDN01000717845352 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою (а.с.8)), далі Договір № SAMDN01000717845352 від 06.07.2011р. Згідно пункту 1 вказаного договору, Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 50000,00 USD (п`ятдесят тисяч доларів 0 центів), далі вклад, на термін 6 місяців. Для внесення суми вкладу Банк відкриває Клієнту особовий рахунок № [NUMBER] . На вказаний рахунок [PERSON] внесла суму\~вкладу у\~розмірі 50000,00\~USD\~(п`ятдесят\~тисяч доларів\~0 центів) згідно платіжного доручення №1790521629 від 06 липня 2011 року (а.с. 9). Вказаний договір неодноразово автоматично продовжувався. 07 січня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» укладено договір №SAMDN80000731999751 Вклад «Стандарт» (а.с.12), далі - Договір №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013р. Згідно пункту 1 вказаного договору, Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 50000\~USD\~(п`ятдесят\~тисяч доларів\~США 0\~центів),\~далі вклад,\~на термін 365 днів по 07.01.2014 включно. Для внесення суми вкладу Банк відкриває Клієнту особовий рахунок № [NUMBER] . Як вбачається з дублікату квитанції № AGP000000003417548 (а.с. 13) на вказаний особовий рахунок 07 січня 2013 року перераховано суму вкладу у розмірі 50000 USD (п`ятдесят тисяч доларів\~США 00\~центів)\~з особового\~рахунка позивача\~№ [NUMBER] , що був відкритий за Договором № SAMDN01000717845352 від 06.07.2011р. Як визначено статтею 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується факт внесення [PERSON] грошових коштів у розмірі 49470,53 USD (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят доларів США 53 цента) за договором № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013р. та в розмірі 50000,00 USD (п`ятдесят тисяч доларів США 00 центів) за договором №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013р. Згідно виписок по картам клієнта [PERSON] за Договором № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013р. та Договором №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013р. строки вкладів неодноразово продовжувались (а.с.103-110). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 55-56) Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 14 червня 2018 року змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». 08 червня 2018 року у місті Токіо, Японії, [PERSON] видала довіреність, посвідчену Посольством України в Японії, якою уповноважила свою\~матір [PERSON] \~отримувати в\~АТ КБ «ПриватБанк» виписки та інформацію по рахункам, відкритим на ім`я [PERSON] (а.с.14). 28.03.2019 року у відділення АТ КБ «ПриватБанк» у м. Запоріжжя звернувся громадянин, який надав паспорт громадянина України (а.с. 95-99) і довідку про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.93, 94) на ім`я [PERSON] , а також довіреність від імені гр. [PERSON] , видану 21 березня 2019 року в Україні у місті Запоріжжя та посвідчену Обушенко Г.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу (а.с. 111). Вказаною довіреністю [PERSON] надано право представляти інтереси [PERSON] з усіма необхідними повноваженнями у АТ КБ «ПриватБанк» та інших банківських установах з питань розпорядження доларовими рахунками: № 26356616779416, № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , відкритими на ім`я [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк». На підставі вказаної довіреності та заяв [PERSON] від 28.03.2019 про розірвання договорів № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 (а.с. 100,101), вказані договори були розірвані, депозитні рахунки закриті і 03 квітня 2019 року грошові кошти з депозитних рахунків позивача виплачені [PERSON] через касу відділення АТ КБ «ПриватБанк» у м. Запоріжжя згідно банківських квитанцій від 03 квітня 2019 року (а.с.15,16), а саме: виплачено 50738,41 USD по договору № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та 51281,45 USD - по договору №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013. 09 липня 2019 року [PERSON] звернувшись у відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання виписок по депозитним рахункам, дізналась, що депозитні рахунки закриті, а грошові кошти у загальній сумі 102 019 (Сто дві тисячі дев`ятнадцять доларів США) 86 центів видані за дорученням від імені [PERSON] громадянину України [PERSON] . 10 липня 2019 року на підставі заяви [PERSON] від 09.07.2019 року до єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та присвоєно номер кримінального провадження 12019170090002372 (а.с. 17). Як вбачається з довідки № 61511/36-091-583 від 10 липня 2019 року (а.с.22) громадянка України [PERSON] , [INFO] , перебуває на тимчасовому консульському обліку в Посольстві України в Японії з 11 жовтня 2016 року. Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 184/П-16816 від 19.11.2019р. (а.с. 29) в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» наявна наступна інформація про перетинання державного кордону України [PERSON] у період з 01.01.2019 по 04.11.2019: в`їзд 21.10.2019 о 14:04 через пункт пропуску Бориспіль-D, виїзд 03.11.2019 о 01:02 через пункт пропуску Ягодин. Паспорт [PERSON] для виїзду за кордон (а.с. 23-28) також містить відмітку про її в`їзд в Україну через пункт пропуску Бориспіль 21 жовтня 2019 року. Таким чином, в день оформлення в м. Запоріжжі (21 березня 2019 року) у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Г.О. довіреності від імені позивача на ім`я [PERSON] з правом розпорядження доларовими рахунками позивача, остання не перебувала на території України. В межах\~кримінального провадження\~№12019170090002372\~від 10.07.2019р. слідчим СВ Кременчуцького ВП капітаном поліції Марковим Миколаєм призначено судову почеркознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено головному судовому експерту сектору почеркознавчих досліджень відділу криміналістичних видів досліджень Полтавського НДЕКЦ МВС Левченко Катерині, яка має повну вищу освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за спеціальністю 1.1 «дослідження почерку і підписів», свідоцтво № [NUMBER] , видане ЕКК МВС України 31.05.2011 року, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта №449, видане ЕКК МВС України 24.05.2016 року і стаж експертної роботи з 2011 року. Згідно висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №1665 від 14.12.2019р. - підпис та рукописний запис: « [PERSON] » у графі «ПІДПИС..» довіреності від 21.03.2019 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 280, посвідчена приватним нотаріусом Обушенко Г.О., виконані не [PERSON] » (а.с. 31-45). Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 05 лютого 2020 р. у справі №461/3675/17 - у разі проведення експертизи у кримінальному провадженні, висновок експерта являється допустимим доказом, якщо містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Доводи представника відповідача про неможливість врахування вказаної Постанови Великої Палати Верховного Суду через те, що вона прийнята за редакцією Цивільного процесуального кодексу, яка на даний час втратила чинність, судом відхиляються, оскільки внесені до Цивільного процесуального кодексу України зміни не спростовують висновки Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд враховує,\~що висновок\~експерта Полтавського\~науково-дослідного\~експертно-криміналістичного\~центру №1665\~від 14.12.2019р.\~ підготовлений\~у рамках\~кримінального провадження\~особою,\~яка є\~атестованим судовим\~експертом,\~відповідає положенням\~статті 102\~Цивільного процесуального\~кодексу України. Вказаний висновок експерта являється письмовим доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні, а саме підтверджує відсутність волевиявлення [PERSON] на надання\~ [PERSON] \~ повноважень\~щодо розпорядження\~рахунками, відкритими на її імя в АТ КБ «ПриватБанк», оскільки встановлення належності підпису на вказаній довіреності позивачу є обов`язковою умовою для констатації такого волевиявлення. Суд відхиляє доводи представника відповідача про невідповідність вказаного висновку експерта вимогам ч. 5 ст. 106 ЦПК України через відсутність вказівки про його підготовлення для подання до суду, оскільки наведена вимога стосується експертизи, проведеної за замовленням учасника справи, а не в рамках кримінального провадження. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Таким чином, у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, відповідач не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи. При цьому, представником відповідача в судовому засіданні будь-яких заяв щодо незгоди по суті з наявними висновками проведеної експертизи не заявлялося. У зв`язку з наведеним суд вважає висновок експерта\~Полтавського науково-дослідного\~експертно-криміналістичного\~центру №1665\~від 14.12.2019р. належним, допустимим та достовірним доказом. Суд також не враховує доводи відповідача про поширення на довіреність від 21.03.2019 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 280, посвідчена приватним нотаріусом Обущенко Г.О., презумпції правомірності правочину, з огляду на наступне: У ч. 1, ч. 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, за своєю суттю довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підпису підтверджує намір та волевиявлення учасника правочину, а також забезпечує його ідентифікацію. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Також, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в Постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, підроблення підпису однієї зі сторін означає, що сторони згоди з будь-яких умов договору не досягали, такий договір є неукладеним. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи, що довіреність від 21.03.2019 року, посвідчена Обушенко Г.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Пономаренко Альбіною Юріївною не підписувалась така довіреність являється не вчиненим (неукладеним) правочином і, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в Постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, не може бути визнана недійсною. Посилання представника відповідача на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2019р. у справі №465/7362/16-ц судом відхиляються, оскільки Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц відступила від попередніх висновків про необхідність визнання недійсними правочинів, що не підписані стороною, тобто укладені без її волевиявлення. Водночас, Велика Палата Верховного Суду\~ при розгляді справи № 755/10947/17\~зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата,\~суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Таким чином матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] не підписувала довіреність від 21.03.2019 року, на підставі якої АТ КБ «ПриватБанк» видано грошові кошти з депозитних рахунків позивача. Тобто вказана довіреність являється неукладеним правочином, який не породжує жодних прав та обов`язків. З огляду на наведене, суд не враховує доводи представника відповідача про встановлення особи [PERSON] нотаріусом при підписанні довіреності від 21.03.2019 року, реєстрацію вказаної довіреності в єдиному реєстрі довіреностей та відображення в ній даних [PERSON] , які співпадають з наявними у АТ КБ «ПриватБанк» даними позивача. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно п. 7.1.1. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. За приписами ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно п. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Пунктом 111 «Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів», затвердженої Постановою Правління Національного Банку України №492 від 12.11.2003 року, передбачено, що видаткові операції за вкладними (депозитними) рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника рахунку або за його дорученням на підставі довіреності, засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України, - іншими уповноваженими на це особами. Оскільки матеріалами справ підтверджено, що позивачем довіреність від 21.03.2019 року, на підставі якої АТ КБ «ПриватБанк» видано грошові кошти з депозитних рахунків позивача, не підписувалась суд приходить до висновку, що грошові кошти списані з рахунків [PERSON] без її розпорядження. Також, суд критично оцінює посилання представника відповідача на ту обставину, що Масютою ….(а.с. 5, абз. 5) були правильно вказані номера договорів та особових рахунків позивача в заявах, що ніяким чином не є беззаперечним доказом того, що розірвання договорів та виплата коштів позивача з даних рахунків були здійснені за волевиявлення позивача. У частині 3 статті 1060 ЦК України зазначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України передбачено, що є недопустимою одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, суд також враховує, що у Постанові Верховного Суду України від 16.04.2016 у справі №6-352цс16 та Постанові Великої Палати Верховного суду від 08.06.2021р. у справі № 662/397/15-ц викладено правову позицію, згідно якої договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). З огляду на вищезазначене, з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому на вимогу позивача - зобов`язаний повернути вклади та виплати відсотки за договорами банківського вкладу. Окрім того, у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Згідно п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ коштів (далі переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. За приписами абз. 2 п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. Стаття 1073 ЦК України визначає правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта. Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. При вчиненні будь-якого з названих порушень банк має негайно (в день виявлення порушення) після виявлення порушення відповідно зарахувати суму на рахунок клієнта або перерахувати грошові кошти з його рахунка належному отримувачеві. 29 серпня 2019 року [PERSON] видано довіреність [PERSON] , яка посвідчена [PERSON] , другим секретарем з консульських питань Посольства України в Японії та зареєстрована в реєстрі за № 573-141 (а.с.47). Вказаною довіреністю [PERSON] надано право здійснювати від імені [PERSON] та в її інтересах листування з Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» і спілкування з працівниками вказаного банку з питань дострокового розірвання договорів, укладених [PERSON] з АТ КБ «ПриватБанк» та отримання особисто [PERSON] грошових коштів з депозитних та інших рахунків, відкритих на її ім`я в АТ КБ «ПриватБанк». 27.09.2019р. [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання інформації про дату, час і місце виплати [PERSON] грошових коштів у сумі 102 019 (Сто дві тисячі дев`ятнадцять доларів США) 86 центів, які втрачені з вини працівників банку (а.с.48,49), проте грошові кошти за договорами № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 позивачу не виплачені. З огляду на наведене суд приходить до переконання, що вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, списаних без розпорядження [PERSON] з відкритих на її ім`я рахунків за договорами № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також згідно положень ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановленні договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Відповідно до пункту 20 договору № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та пункту 20 договору №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 процентна ставка становить 9% річних, період нарахування процентів 1 місяць. З урахуванням наведеного, суд вважає такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу про стягнення з відповідача процентів за період з 01.04.2019 року по 01.05.2021 року (25 повних місяців) за договорами № SAMDN80000731998351 від 06.01.2013 та №SAMDN80000731999751 від 07.01.2013 згідно розрахунку: 102019,86*(9%/12 місяців)*25 місяців = 19128 (Дев`ятнадцять тисяч сто двадцять вісім) доларів США 72 центи. Стосовно заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідача 84793 (Вісімдесяти чотирьох тисяч семиста дев`яносто трьох) гривень 81 копійки 3% пені згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», нарахованої у межах річного строку позовної давності до звернення до суду, суд враховує наступне. Представник відповідача в обґрунтування своїх доводів про неможливість застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до укладених між сторонами договорів банківського вкладу посилався на Постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-6511цс15, від 02.12.2015 у справі №6-1341цс15. Суд відхиляє наведені доводи представника відповідача, оскільки дані правові позиції стосуються договорів про надання споживчих кредитів. Водночас Велика\~Палата Верховного\~Суду у\~Постанові від\~25.01.2022р.\~у справі № 761/16124/15 (провадження №14- 184 цс 20) зазначила, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону про захист прав споживачів базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. З урахуванням наведеного суд погоджується\~з доводами\~представника відповідача\~щодо безпідставного нарахування позивачем пені у розмірі 84793 (Вісімдесяти чотирьох тисяч семиста дев`яносто трьох) гривень 81 копійки 3% згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення частково прийнято на користь позивача, тому судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути з відповідача в дохід держави. Виходячи із ціни позову (3441511,71 грн) судовий збір становить з 11350,00 грн 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року. Судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення 84793,81 грн пені. Отже з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 11070,79 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial