Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] просять суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він [PERSON] відповідно до договору від 25.02.2008 проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить Ватутінському ВУЖКГ, безстроково. У квартирі також зареєстровані його бувша дружина [PERSON] , їх спільний син [PERSON] та син його бувшої дружини [PERSON] , які з 2002 року у квартирі не проживають, особистих їх речей у квартирі немає, в ремонті та обслуговуванні житлового приміщення участі не приймають, добровільно з реєстраційного обліку у житловому приміщенні не знімаються, взагалі з ним не спілкуються. Відповідачка після розірвання шлюбу проживала з іншим чоловіком, від якого має сина, а тому добровільно виселилася з квартири з дітьми і з того часу він утримував квартиру сам. Реєстрація відповідачів у квартирі створює перешкоди в оформленні субсидії, саме тому він і змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представник [PERSON] просять відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що вони [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] виселив їх з квартири проти їх волі та перешкоджає щоб вони проживали за місцем своєї реєстрації. В результаті чого [PERSON] зі своїми дітьми змушена винаймати житло та оплачувати його, вона не працює, а тому їй важко оплачувати орендоване житло. Вона неодноразово намагалася знайти компроміс у вирішенні цього питання, так як позивач сам більше десяти років не проживає за вказаною адресою, однак він і надалі перешкоджає у заселенні її з дітьми до квартири. Крім того вважають, що сплили строки позовної давності в межах яких позивач [PERSON] мав можливість звернутися до суду з даним позовом. Позивачі за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] та представник [PERSON] просять визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] втратившими право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказана квартира виділялася [PERSON] та членам його сім`ї дружині [PERSON] та їх синові [PERSON] профспілковим комітетом Ватутінського ВОК в гуртожитку комбінату, оскільки на момент отримання квартири вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу [PERSON] вигнав [PERSON] з квартири і не давав їй доступу до неї та вона вимушена була винаймати житло. У квартирі також незаконно зареєстрована дружина [PERSON] - [PERSON] , оскільки згоди інші члени сім`ї на її реєстрацію не надавали. Відповідачі самі вказують на те, що у квартирі не проживають близько 10 років, а живуть в с.Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області. Також просять суд застосувати строки позовної давності. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] просять в позові відмовити, посилаючись на те, що з відповідачкою [PERSON] шлюб було розірвано 28.07.2000. Вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, а тому не мають ніяких взаємних прав та обов`язків. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] просить позовні вимоги за первісним позовом задовольнити, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити, посилаючись на те, що вона проживала в гуртожитку по [ADDRESS] коли працювала на Ватутінському ВОК. Приблизно на початку 2000 року вона познайомилася з [PERSON] та після його розлучення з дружиною [PERSON] та її виїздом з квартири, вони стали проживати разом у квартирі [ADDRESS] в цьому ж гуртожитку. В 2003 році зі згоди квартиронаймача її було зареєстровано за цією ж адресою. Їй відомо, що бувша дружина [PERSON] разом з їх дитиною проживала спочатку у своїх батьків, а потім зі своїм новим чоловіком [PERSON] у його помешканні, де у них народився син [PERSON] . Після смерті свого батька [PERSON] продала його квартиру та придбала будинок в с.Стебне, Звенигородського району, Черкаської області, де вони всі разом і проживали. Після смерті чоловіка [PERSON] разом зі своїм неповнолітнім сином переїхала проживати в [ADDRESS] , де проживає по даний час. [PERSON] покинула місце свого проживання за адресою: [ADDRESS] з власної волі і протягом 20 років проживала за іншими адресами, створивши сім`ю з іншим чоловіком. Відповідач [PERSON] весь час проживав біля своєї матері, на даний час він є повнолітнім та проживає окремо, у спірній квартирі він не проживає та до часу пред`явлення позову до батька не мав жодних претензій. Щодо неповнолітнього [PERSON] , то він у квартирі був зареєстрований незаконно. Вони з [PERSON] проживають у квартирі періодично, так як тимчасово проживають та доглядають матір у с.Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області, однак сплачують комунальні послуги, боргів не мають, їхні речі знаходяться у квартирі. Представник третьої особи Ватутінського ВУЖКГ в судове засідання не з`явився, Ватутінське ВУЖКГ подало до суду заяву, в якій просить розгляд даної справи проводити у відсутності представника. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ватутінської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі за наявними матеріалами у справі та винести рішення у справі. Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка [PERSON] , повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та членам його сім`ї профспілковим комітетом Ватутінського ВОК було виділено дві кімнати в гуртожитку комбінату. А пізніше 25.02.2008 [PERSON] уклав з Ватутінським ВУЖКГ типовий договір найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно довідки Ватутінського ВУЖКГ (а.с.4) у квартирі зареєстровані [PERSON] , його бувша дружина [PERSON] , їх спільний син [PERSON] та син його бувшої дружини [PERSON] .. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно із частиною четвертою ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження доводів заявлених позовних вимог як за первісним та зустрічним позовом, зокрема, що відповідачі без поважних причин більше шести місяців не проживали у житловому приміщенні. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За вимогами ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Як було встановлено в ході судового розгляду [PERSON] та їх спільного сина [PERSON] , на той час неповнолітнього, відповідач [PERSON] виселив проти їх волі та перешкоджав тому щоб вони проживали за місцем реєстрації, змінивши замки у вхідних дверях квартири, оскільки в них склалися складні відносини як у подружжя. На прохання [PERSON] , а в подальшому і сина [PERSON] щоб вони проживали за адресою: [ADDRESS] , оскільки не мають іншого власного житла, а він [PERSON] в даній квартирі не проживає, нічого крім агресії з боку позивача [PERSON] вони не отримали. В результаті [PERSON] з дітьми вимушена була винаймати житло. Вона неодноразово намагалася знайти компроміс у вирішенні цього питання, так як позивач сам більше 10 років не проживає за цією адресою. [PERSON] має на утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не працює, тому має скрутне матеріальне становище і для неї важко платити за орендоване житло. Про це знає позивач, але не дивлячись на це, продовжує перешкоджати у заселенні її та її дітей до квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з [PERSON] в квартирі не проживають, так як проживають у с.Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області у будинковолодінні матері. У квартирі бувають періодично, в основному коли необхідно сплатити за комунальні послуги. Даний факт в судовому засіданні підтвердив і свідок [PERSON] , який вказав, що періодично зустрічається з [PERSON] , коли той в поштовому відділенні оплачує комунальні послуги. Але [PERSON] та [PERSON] постійно в квартирі не проживають тривалий час. У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Крім цього, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють повинно бути зазначене в рішенні суду. Тому відсутня законна підстава, тобто пряма норма матеріального права, яка надає право вимагати виселення особи, яка на законній підставі проживає в спірному житлі. Сама по собі наявність права власності в особи на дане житло не може бути легітимною підставою позбавлення іншої особи права на житло, яке також гарантується та захищається Конституцією України. Згідно типового договору про найм житлового приміщення виданого Ватутінським ВУЖКГ [PERSON] став квартиронаймачем вказаної квартири з 25.02.2008, що значно пізніше чим відбулася реєстрація відповідачів за первісним позовом, оскільки згідно відмітки в паспорті серія [NUMBER] виданого Ватутінським міським відділом УМВС України відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 2001 року. В ході судового розгляду [PERSON] та [PERSON] зазначають, що їм відомо факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2001 року, крім того, як підставу своїх позовних вимог зазначають, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають 20 років, не оплачують комунальні послуги, їх реєстрація порушує їхні права уже близько 20 років. В ході судового розгляду жодною із сторін не надано суду належних та допустимих доказів які б в своїй сукупності давали суду підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Крім того відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо взяти до уваги, наданий стороною позивача за первісним позовом акт депутата складений 06 вересня 2021 року (а.с.5) про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2002 року, то право позивача із зверненням до суду з позовом було уже на кінці 2002 року. Якщо взяти до уваги момент укладання типового договору, то право звернення до суду [PERSON] мав 25.08.2008, однак до вересня 2021 року не звертався, тим самим пропустив строк звернення з позовом до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). А тому, суд вважає за необхідним в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Ватутінське ВУЖКГ Ватутінської міської ради, Орган опіки та піклування Ватутінської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Ватутінське ВУЖКГ Ватутінської міської ради про визнання втратившим право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, Конституції України, Закону України «Про охорону здоров`я», Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 9, 71, 72, 109 ЖК УРСР , ст. 29, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. 4, 7, 12, 13, 79, 81, 89, 133, 141, 244, 263, 273, 354, 355 ЦПК України, -

Outcome: dismissed