Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Белінський В.А. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Телявський Анатолій Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець P.O., інформацію про який внесено до відповідного реєстру за №17613 про стягнення на користь ПАТ «Комерційний Банк «ПриватБанк» з [PERSON] заборгованість, не сплачену в строк за кредитним договором №KIVVGA00000020 від 04 червня 2007 року, строк за який здійснюється стягнення 3745 днів з 04 червня 2007 року по 04 вересня 2017 року; сума, яка підлягає стягненню - 115178,16 доларів США, що за курсом 25,74 відповідно службового розпорядження від 04 вересня 2017 року складає 2 964 685,84 грн, з урахуванням заборгованості за відсотками за період з 04 травня 2014 року по 04 вересня 2017 року у розмірі 115 178,16 доларів США. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 04 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір №KVVGA00000020, відповідно до умов якого позивачу для капітального ремонту житла видано кредитні кошти в сумі 130 000,00 доларів США. 15 вересня 2021 року на адресу позивача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження №66675426, винесена 02 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Телявським А.М. за наслідками розгляду поданого АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», як стягувачем виконавчого напису №17613, виданого 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем P.O. Представник позивача стверджує, що будь-яких повідомлень/вимог від АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про повернення заборгованості зі сплати заборгованості за відсотками за період з 04 травня 2014 року по 04 вересня 2017 року у розмірі 115 178,16 доларів США з часу укладення кредитного договору та до подання цієї позовної заяви позивачем не отримувалось. Позивач вважає що виконавчий напис, запис про який внесено до реєстру 31 жовтня 2017 року за №17613, вчинено з грубим порушенням порядку здійснення виконавчих написів нотаріусами, крім того спірний виконавчий напис вчинено за відсутності безспірної вимоги, нотаріусу надані документи, які не могли слугувати підставною для вчинення оспорюваного виконавчого напису. Представник позивача зазначає, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №2604/10346/12 за позовом ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 12 грудня 2018 року Київським апеляційним судом у цій цивільній справі винесено постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою суду, серед іншого, встановлено, що згідно з висновком судово-економічної експертизи від 30 листопада 2017 року, проведеної у справі за клопотанням сторони відповідача, встановити обсяг заборгованості за наявними у матеріалах справи доказами не видається за можливе, так як банком було підвищено процентну ставку, а тому неможливо перевірити, яким чином розподілялось кошти, сплачені позичальником на погашення кредиту, від чого залежить сума заборгованості по тілу кредиту та штрафні санкції. З огляду на це представник позивача вважає за можливе встановити відсутність підстав констатувати відповідачем безспірність розміру заборгованості, а відтак відсутність підстав для вчинення нотаріусом виконавчого напису. Також, представник позивача зазначає про пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого напису до виконання, оскільки виконавчий напис набрав чинності 31 жовтня 2017 року, строк пред`явлення - один рік, однак заява про відкриття виконавчого напису подана лише 30 серпня 2021 року. Також, посилаючись на правову позицію Верховного суду, представник позивача зазначає, що ненадання нотаріусу оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того в позові вказується про вчинення виконавчого напису поза межами трирічного строку, визначеного ст.88 Закону України «Про нотаріат». Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням сторін. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича копію матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису №17613 від 31 жовтня 2017 року. (а.с.33-36). Копію ухвали суду про відкриття провадження позивачем [PERSON] отримано 18 грудня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 60) Відповідачем АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 06 грудня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 44) Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 29 грудня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с.61) Копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами третьою особою приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. отримано 01 грудня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 62) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Белінського В.А. про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.41-42). 11 грудня 2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. на виконання ухвали суду від 27 жовтня 2021 року направив до суду копії документів на підставі яких був вчинений виконавчий напис від 31 жовтня 2017 року, за реєстровим №17613 (а.с. 46-58). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. та приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. також не скористались своїм правом та не направили заяв по суті справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем та отримані на виконання ухвали суду документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що наявні докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї Глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Судом встановлено, що 04 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір KIVVGA00000020, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок зазначений в п.7.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору (а.с. 48-50). Відповідно до п. 7.1. кредитного договору KIVVGA00000020 від 04 червня 2007 року, банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 04 червня 2007 року по 04 червня 2017 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 130 000,00 доларів США на капітальний ремонт житла, а також у розмірі 13 100,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 04 по 10 число кожного місяця. 31 жовтня 2017 року, за заявою представника ПАТ «Комерційниу банк «Приватбанк», приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №17613, яким запропоновано стягнути заборгованість на користь ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» з [PERSON] не сплачену в строк за кредитним договором №KIVVGA00000020 від 04 червня 2007 року. Строк за який проводиться стягнення - 3745 днів, а саме з 04 червня 2007 року по 04 вересня 2017 року. Сума, що підлягає стягненню складає 115 178,16 доларів США, що за курсом 25,74 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 вересня 2017 року складає 2 964 685,84 грн, з урахуванням: заборгованість за відсотками за період з 04 травня 2014 року по 04 вересня 2007 року у розмірі 115 178,26 доларів США. Витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1 800,00 грн (а.с.46, 47). Оскаржуваний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М., виконавче провадження №66675426. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (Закон №3425-XII). Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його в підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Так постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в пункті 2 даного Переліку визначено про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до п. 1.1., 1.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 №96/5 (далі за текстом - Порядок) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 3.1. - 3.5. глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172; якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку; строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу; при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19) відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) у подібних правовідносинах. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів за якими стягнення проводиться у безспірному порядку. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у вчиненні виконавчого напису. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Водночас, вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису в розумінні ст. 88 Закону України «Про нотаріат» слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. Спір про право, який унеможливлює вчинення виконавчого напису і, як наслідок, зумовлює певну правову реакцію нотаріуса, міг вбачатися нотаріусом винятково із заяви боржника про зупинення виконавчого провадження, поданої відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про нотаріат» і обґрунтованої тим, що боржник звернувся до суду із відповідною позовною заявою про оспорювання заборгованості, а також на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження його позовної заяви. Але навіть такі обставини свідчили б про існування спору про право, проте не змінювали б правової характеристики цього виду заборгованості як безспірної. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19), відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема ст. 88 Закону України «Про нотаріат», викладеного у постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 640/5240/13-ц (провадження №6-27цс15), який зводиться до наступного: наявність судового спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором спростовує висновок про безспірність заборгованості боржника, а отже, свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. Отже, підставами визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є недотримання визначеної Законом України «Про нотаріат» та Порядком процедури вчинення виконавчих написів. Тобто при оспорюванні виконавчих написів, позивачі звертаються з позовом про визнання їх такими, що не підлягають виконанню з тих підстав, що суми, на які вчинено виконавчий напис не є безспірними, стягувач не надав нотаріусу всі документи, які підтверджують заборгованість, пропущений строк вчинення виконавчого напису тощо. З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що приватний нотаріус при вчиненні виконавчих написів порушив ст. 87 Закону України «Про нотаріат» стосовно безспірності заборгованості, у зв`язку з наявністю судового спору за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, справа №2604/10346/12. 14 вересня 2017 року АТ «КБ «Приватбанк» надіслало на адресу [PERSON] письмову вимогу по усунення порушень, якою повідомлено розмір заборгованості за договором а також те, що термін повернення кредиту та сплати плати за кредитом вважаються такими, що настали. (а.с.55-56) Відповідно до пп. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Такий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження №14-706цс19). Як убачається з копій документів, які були надані банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, наявні лише письмова вимога, реєстр відправлень та опис вкладення (а.с.55-56). Доказів отримання позивачем письмової вимоги або її неодержання з вини позивача, банк до заяв про вчинення виконавчого напису нотаріусу не надав. Крім того, з оскаржуваного виконавчого напису вбачається про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 04 червня 2007 року по 04 вересня 2017 року (3745 днів). Сума, що підлягає стягненню, складає 115 178,16 доларів США, що за курсом 25,74 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 вересня 2017 року складає 2 964 685,84 грн, з урахуванням заборгованості за відсотками за період з 04 травня 2014 року по 04 вересня 2007 року (помилково зазначено нотаріусом замість вірного 04 вересня 2017 року) у розмірі 115 178,16 доларів США. Разом з тим, згідно умов кредитного договору KIVVGA00000020 від 04 червня 2007 року, кредитні кошти надаються на строк з 04 червня 2007 року по 04 червня 2017 року включно Отже розмір заборгованості позивача за кредитним договором, стягнутий за виконавчим написом, збільшився за рахунок нарахування банком процентів за кредитним договором після визначеного цим договором строку кредитування, що відображено й в наданому банком нотаріусу розрахунку заборгованості (а.с.51-53). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №14-318цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що збільшення розміру заборгованості відбулося у зв`язку з нарахуванням банком процентів за користування кредитними коштами після спливу визначеного договором строку кредитування, зазначене свідчить про те, що нарахована банком заборгованості не є безспірною, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса. Крім того, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (пп.3.1 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Натомість, при вчинені виконавчого напису, нотаріус не звернув увагу на строк, з якого у відповідача виникло право примусового стягнення, з урахуванням визначеної умовами кредитного договору оплати за кредитом періодичними платежами - з 04 по 10 число кожного місяця, й вчинив напис за період, що починається більш як через три роки з моменту, коли у банку виникло право вимоги до позивача. Крім того, за приписом п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Проте, як убачається зі змісту заяви про вчинення виконавчого напису (а.с.47), нотаріусу подано копію кредитного договору. А замість виписки з рахунку боржника - розрахунок заборгованості за договором (а.с.51-53). Отже, нотаріус не перевірив, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Телявський Анатолій Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно зі ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 26 вересня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Белінським В.А. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 70-71). Згідно змісту п. 2.1. цього договору, вартість, порядок та строки оплати правової допомоги, що надається (гонорар адвоката), визначаються у додатках, додаткових угодах до цього договору, актах виконаних робіт, за обсягом виконаної роботи та понесених витрат, які є невід`ємною частино договору, на умовах попередньої оплати наданих послуг. На підставі даного договору, видано Ордер серії ВО №1025053 на надання правової допомоги адвокатом Белінським В.А. (а.с.25). 26 вересня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Белінським В.А. підписано додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 26 вересня 2021 року, відповідно до якої сторонами погоджено вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги від 26 вересня 2021 року щодо захисту інтересів клієнта у Дніпровському районному суді міста Києва за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає стягненню становить 25 500,00 грн (написання та подання до суду заяви про забезпечення позову; написання та подання (направлення) до суду заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; написання та подання заяви про надання інформації (документів); написання та подання відповіді на відзив на позовну заяву; написання та подання заяви про видачу копії ухвали та її отримання у суді; участь у судовому засіданні 1 година = 1500,00 грн). (а.с.74) Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 26 вересня 2021 року, виданого адвокатом Белінським В.А., від [PERSON] прийнято на підставі договору про надання правової допомоги від 26 вересня 2021 року кошти в розмірі 16 000,00 грн (а.с. 76). Як убачається з Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги №б/н від 26 вересня 2021 року, підписаного 20 грудня 2021 року, адвокатом Белінським В.А. надано [PERSON] відповідно до договору про надання правової допомоги №б/н від 26 вересня 2021 року консультацію по справі, написання та подання (направлення) до суду заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, написання та подання (направлення) до суду заяви про визначення виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; написання та подання (направлення) заяву про надання інформації (документів); написання та подання заяви про видачу копії ухвали та її отримання в суді (ухвала про забезпечення позову до подання позовної заяви у справі №75/17111/21 виконавче провадження №66675426 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №17613 про стягнення з [PERSON] , на користь АТ КБ «ПриватБанк» 115 178,16 доларів США/2 964 685,84 грн; написання та подання (направлення) приватному виконавцю виконавчого округу м.Києва Телявському А.М. заяви про зупинення виконавчих дій до розгляду Дніпровським районним судом міста Києва справи про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню), вартістю 16 000,00 грн (а.с. 75). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, а й ттого, чи була їх сума обґрунтованою. Разом з тим адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. В протоколі погодження договірної ціни від 26 вересня 2021 року адвокат Белінський В.А. визначив час, що витрачений на надання правової допомоги та вартість послуг, а саме: написання та подання заяви про забезпечення позову - 4 години у сумі 4 000,00 грн; написання та подання (направлення) до суду заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - 6 годин у сумі 6 000,00 грн; написання та подання заяви про надання інформації (документів) - 1 година у сумі 1 000,00 грн; написання та подання відповіді на відзив на позовну заяву - 4 години у сумі 4 000,00 грн; написання та подання заяви про видачу копії ухвали та її отримання в суді - 2 години з врахуванням часу витраченого на проїзд до суду у сумі 1000,00 грн; участь у судовому засіданні 1 година = 15000,00 грн - 6 годин у сумі 9 000,00 грн. (а.с.72) Однак суд вважає завищеним визначений адвокатом витрачений час на написання та подання заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви - 4 години та написання та подання до суду заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - 6 годин, адже виходячи з предмету спірних правовідносин дана справа підпадає під ознаки малозначної справи, отже витрачання адвокатом 10-ти годин на написання заяви про забезпечення позову та позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню не є пропорційним до предмета спору. Крім того, обсяг фактично наданих позивачу послуг не включає ані написання та подання відповіді на відзив на позовну заяву, ані написання та подання заяви про видачу копії ухвали та її отримання у суді, ані написання та подання заяви про надання інформації (документів), ані участь адвоката у судових засіданнях, з огляду на розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін. Крім того, понесені витрати на відправку поштової кореспонденції не були неминучими, оскільки сторона позивача не була позбавлена можливості подати всі наявні в неї докази разом з позовною заявою, в тому числі і докази понесених судових витрат на надання правової допомоги. У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи надані стороною позивача докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що визначена представником позивача сума в розмірі 25 500,00 грн є надмірною, виходячи з необхідного часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, беручи до уваги обсяг фактично наданий адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача має бути стягнутий на користь позивача у сумі 6 000,00 грн. Відповідно до п. 2.3 договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 вересня 2021 року, у разі задоволення чи часткового задоволення позову клієнт сплачує адвокату гонорар успіху, сума якого обумовлена додатковою угодою до договору, яка є невід`ємною частиною договору. 26 вересня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Белінським В.А. підписано додаткову угоду до договору про надання правової допомоги 26 вересня 2021 року, відповідно до якого сторонами погоджено, що відповідно доп.2.3 договору про надання правової (правничої) допомоги від 26 вересня 2021 року гонорар успіху адвоката складає 30 000,00 грн, якщо буде прийнято судове рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. 73). Європейський суд з прав людини у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72). З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункти 5.43, 5.44). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення «гонорар успіху» без належного обґрунтування цих витрат, не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості, тому у стягненні з відповідача витрат, пов`язаних з досягненням адвокатом успіху, тобто «гонорару успіху» слід відмовити. Враховуючи наведене та

Outcome: approved