Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить стягнути з відповідача 10\~000 грн. моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 15.04.2021 року позивач звернувся до [PERSON] , який на той час перебував на посаді міського голови Карлівської міської ради, з письмовим запитом на доступ до публічної інформації. 16.04.2021 року позивачу стало відомо, що у соціальній мережі Facebook на сторінці облікового запису [PERSON] розміщується публікація, зокрема фото запиту [PERSON] на доступ до публічної інформації із відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції ВК Карлівської міської ради за № 06/06-16 від 15.04.2021 року, у якому розміщені персональні дані позивача. Позивач стверджує, що не надавав згоди на оприлюднення [PERSON] його персональних даних. За захистом своїх прав [PERSON] звертався до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, де в ході перевірки було встановлено особу, яка порушила права позивача, шляхом незаконного поширення персональних даних. Разом з тим, постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 року у справі № 531/1185/21 встановлено, що [PERSON] дійсно вчинив інкриміноване йому правопорушення, кваліфікувавши його дії за ч. 4 ст. 188-39 КУпАП та застосовано усне попередження. [PERSON] зазначає, що розголошення його персональних даних, даних про його особисті звернення до міського голови, завдало йому моральної шкоди, так як призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими. Через ворожість осіб, які прочитали даний запит позивач змушений був терпіти неприпустимі висловлювання стосовно нього та сім`ї. Позивач стверджує, що через переживання, які стали наслідком вказаної вище події, у нього різко погіршився стан здоров`я, а упереджене ставлення оточуючих негативно відбилося на відносинах у сім`ї. Небажання відповідача добровільно відшкодувати завдану моральну шкоду змусило позивача докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, що призводить до порушення нормального способу життя та також завдає моральної шкоди. Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 30 вересня 2022 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. 13 жовтня 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову. Таку позицію мотивував тим, що позивачем не надано будь-яких доказів, що підтверджують спричинення моральних страждань. Відповідач визнає, що публікація дійсно була здійснена, проте, згідно постанови Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 року у справі № 531/1185/21 судом було зроблено висновок про малозначність вчиненого відповідачем адміністративного правопорушення та звільнено його від адміністративної відповідальності та застосовано усне попередження. [PERSON] вказує, що на момент його публікації, дані про номер телефону позивача та його адресу були у вільному доступі на сторінці самого позивач, а також на загальнодоступних платформах та інших відкритих джерелах. На думку відповідача, розповсюдження номеру телефону та адреси позивача не могли спричинити негативні емоції, які б досягли рівня страждання чи приниження та заподіяти моральну шкоду, оскільки на сторінці позивача у мережі Facebook його дописи є активними як у політичній сфері, так і в інших сферах життя, де позивач відображає свою активну творчу та політичну діяльність. У жовтні 2021 року позивача було обрано депутатом, що свідчить про його підтримку виборцями. [PERSON] зазначає, що розмір моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, є незрозумілою та необґрунтованою, адже при її визначенні мають враховуватися вимоги розумності та справедливості. Разом з тим, відповідач не погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, вказуючи, що ця сума є значно завищеною та позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували дійсність таких витрат. 19 жовтня 2022 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вважає заперечення, що містяться в відзиві, необґрунтованими, наполягав на задоволенні позову. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Згідно\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах\~змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що постановою Карлівської ТВК Полтавського району Полтавської області № 60 від 30 жовтня 2020 року [PERSON] визнано обраним Карлівським міським головою. Рішенням Карлівської міської ради від 12 серпня 2021 року достроково припинено повноваження Карлівського міського голови [PERSON] та звільнено його з посади. 15 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до міського голови Карлівської міської ради Світлика П. М. із запитом на доступ до публічної інформації та просив надати йому належним чином завірені копії документів. 16 квітня 2021 року на сторінці [PERSON] в соціальній мережі Facebook о 15:58 год. були розміщено допис, в якому висвітлено запит [PERSON] із відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції ВК Карлівської міської ради за № 06/06-16 від 15.04.2021 року, у якому розміщені персональні дані позивача. 22 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за захистом свої прав. Постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 року у справі № 531/1185/21 встановлено, що [PERSON] дійсно вчинив інкриміноване йому правопорушення, кваліфікувавши його дії за ч. 4 ст. 188-39 КУпАП та застосовано до [PERSON] усне зауваження. Постанова набрала законної сили 30.07.2021 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене, суд враховує наведену постанову в якості доказу винуватості [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 188-39 КУпАП, та як наслідок протиправності його дій відносно позивача у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як зазначено в ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України у рішенні від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012 вказав, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної\~події (частина шоста статті 11 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. п. 3, 5, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4\~(з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Визначаючи розмір завданої [PERSON] моральної шкоди діями [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно із частинами першою та шостою статті 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, обґрунтовуючи в позовній заяві заявлений розмір моральної шкоди в сумі 10 000 гривень, послався на те, що через розголошення відповідачем персональних даних позивача [PERSON] втратив душевний спокій, здоровий сон, через постійні нервові стреси та глибокі душевні стражданні різко погіршився стан здоров`я, а упереджене ставлення оточуючих негативно відбилося на відносинах у сім`ї позивача. Разом з тим, звернув увагу суду на те, що розголошену інформацію відповідач видалив через місяць після публікації. Суд,\~повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом, дійшов висновку, що\~позивачу дійсно було завдано моральної шкоди [PERSON] , враховуючи глибину і тривалість душевних страждань, що пов`язані з ушкодженням здоров`я позивача, порушенням його звичайного способу життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає адекватною компенсацію моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., які повинні бути стягнуті на користь позивача з [PERSON] , тому позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи відносяться витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). При поданні позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2481,00 грн, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору, а також понесено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. Частинами 1-4 статті 137 ЦПК України встановлено, що\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.\~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:\~1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;\~2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспімірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем у поясненнях висловлена незгода із заявленим розміром витрат на правову допомогу, при цьому відповідачем не висловлюється позиція до якого саме розміру на його думку зазначені витрати повинні бути зменшені. Свої доводи обґрунтовує тим, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не відповідає дійсності, є неспівмірним зі складністю справи та не підтверджений фактично сплаченими коштами. Враховуючи то факт, що на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу підтверджуючих документів надано не було, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню лише витрати по сплаті судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволено на 50 %, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача на корить позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 1240,50 грн.

Outcome: partial