Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 22.04.2021 між ним та АТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №ГКД-807264.1, відповідно до умов якого він отримав у відповідача кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 104582,00 грн., із встановленою кредитною лінією у сумі 300000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж на умовах сплати відсотків та повернення коштів у строк, визначений договором. Крім цього, під час користування кредитом АТ «Ідея Банк» надав позивачу послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, за надання яких встановлена плата у розмірі 2,5 % річних від початкової суми кожного траншу. Позивач вважає вказану умову договору про сплату комісії з обслуговування кредитної заборгованості несправедливою та такою, що суперечить ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим просить визнати недійсним п.1.4.2 вказаного вище договору, а також покласти на АТ «Ідея Банк» обов`язок здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021, шляхом зарахування грошових коштів, сплачених ним як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 в рахунок погашення тіла кредиту за цим договором. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2022 головуючим суддею по справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 01.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. 10.11.2022 представником відповідача ПАТ «Ідея Банк» подано до суду відзив на позов, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивач звернувся до банку та уклав договір кредиту та страхування, при цьому умова договору, яку позивач вважає несправедливою була зазначена у даному договорі, яку позивач підписав, тобто погодився із нею. Також до підписання договору позивачу було відомо про графік щомісячних платежів, який наведений у додатку №1 до кредитного договору, що відображає всі щомісячні платежі з урахуванням розміру плати за обслуговування кредитної заборгованості, процентів та тіла кредиту, та загальної місячної суми, що підлягає сплаті. Крім того, відповідач посилається на те, що чинним законодавством України йому надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке право передбачене Законом України «Про споживче кредитування», а тому підстави для визнання недійсним положень оспорюваного правочину відсутні, а отже і підстави для задоволення позову, відсутні. 22.08.2022 до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи, у яких останній підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, вказуючи на те, що оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України), а відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В судове засідання учасники справи не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши та оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.04.2021 між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №ГКД-807264.1. Відповідно до п.1.1 договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію на поточні потреби у сумі 300 000,00 грн., включаючи виплати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується прийняти кредит та повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Відповідно до договору кредит надано банком строком на 60 місяців. Строк починає рахуватися із дня списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок. Відповідно до положень п. 1.2 договору зазначено загальний розмір кредиту 104582,00 грн. Згідно з п.1.8. змінювана процентна ставка визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5 % збільшена на 10,0 % (маржу банку). В обґрунтування позову позивач зазначає, що свої обов`язки за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 він виконує належним чином, сплачуючи передбачені договором кошти відповідно до графіку погашення заборгованості. Судом приймаються до уваги такі його доводи, оскільки вони підтверджуються копіями відповідних квитанцій, наданих позивачем до суду. Встановлено також, що пунктом 1.4.2 договору визначено, що згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія (плата за обслуговування) у розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що вказана умова кредитного договору є несправедливою та протирічить Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в разі письмового звернення споживача банк зобов`язаний надати повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язаннях споживача, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, які повинні бути сплачені за кредитним договором. Крім того, обов`язок надати особі інформацію, яка її стосується, закріплена нормами Законів України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про захист прав споживачів» та ін. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, так чи інакше, безоплатно повинен повідомляти позичальника з приводу інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Суд погоджується з доводами позивача, що оспорюваним пунктом 1.4.2. кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними, а також несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 01.04.2020 у справі №583/3343/19 та постанові від 27.12.2018 у справі №695/3474/17. Аналізуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що положення пункту 1.4.2 кредитного договору щодо плати за обслуговування кредиту суперечать наведеним вище правовим нормам, оскільки обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, встановивши в кредитному договорі щомісячну плату за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. Отже, позивач фактично змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку. Така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Про це також зазначив Верховний Суд України в постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved