Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

23.11.2021р. позивачка звернулась до суду з позовом до АТ «Акцент-Банк», в якому просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 14694,50 грн., які були сплачені позивачкою в якості погашення кредитної заборгованості. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] з банківського рахунку позивачки в АТ «Акцент-Банк» було несанкціоновано переведено грошові кошти в розмірі 14 000 грн. на картковий рахунок [PERSON] . На вимогу банку позивачка сплатила існуючу за нею кредитну заборгованість, виниклу внаслідок незаконних дій [PERSON] , в розмірі 14694,50 грн. Позивачка вважає, що відповідач безпідставно отримав від неї зазначені кошти і відмовляється їй їх повернути, що обумовило її звернення до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позову в повному обсязі та у письмовому відзиві представник відповідача - Омельченко Є.В., який діє на підставі довіреності від 01.04.2020р., - просив відмовити в позові. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві зазначено, що саме з вини позивачки було здійснено несанкціоноване списання грошових коштів з її банківського рахунку, оскільки вона не забезпечила збереження таємниці паролів доступу до сервісів системи мобільного банкінгу, що дали змогу ініціювати проведення платежів сторонньою особою. Посилається на те, що позивачка є потерпілою від незаконних дій [PERSON] , що було встановлено під час проведення досудового розслідування правоохоронними органами по обставинам таких подій, а тому має звертатись з позовом в рамках кримінальної справи. 31.01.2022р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник відповідача не з`явився, проте у відзиві заявив клопотання про розгляд справи за відсутності представника АТ «Акцент-Банк». Позивачка в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] скористався тим, що знав пін-код від її іншої банківської картки, який співпадає з пін-кодом її банківської в АТ «Акцент-Банк», на якій наявний кредитний ліміт в розмірі 25 000 грн. Внаслідок цього [PERSON] заволодів її коштами. У банку їй сказали, що саме вона має повернути кредитні кошти, бо договір відкритий на її ім`я. Вона позичила кошти та сплатила заборгованість перед банком. Зауважила, що вона вважає, що оскільки вона не брала кредитних коштів у банку, то і не мала повертати кредитну заборгованість, а відтак банк отримав від неї кошти безпідставно і має їх повернути. Просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Нікітюк А.М., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №301 від 04.11.2021р., - в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що стосовно [PERSON] складений обвинувальний акт, який наразі перебуває на розгляді у суді, а [PERSON] перебував у розшуку. Зауважив, що позивачка не отримувала у банку грошей, а відтак і не мала їх повертати. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є клієнтом АТ «Акцент-Банк» з 19.08.2017р. та погодилась на отримання банківських послуг на підставі Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, що підтверджується заявою позивачки від 19.08.2017р. /а.с. 54/. На підставі заяви позивачки на її ім`я було відкрито банківський рахунок та видано платіжну банківську картку № [NUMBER] із кредитним лімітом в розмірі 14 400 грн. В період часу з 23.02.2021р. по 20.03.2021р. з банківського рахунку позивачки по картці № [NUMBER] було перераховано на банківський картковий рахунок № [NUMBER] , що належить [PERSON] , за рахунок кредитного ліміту суму коштів в розмірі 13 000 грн., внаслідок чого станом на 25.03.2021р. на картковому рахунку позивачки утворився негативний залишковий баланс коштів в розмірі - 14 139,14 грн., що підтверджується випискою про рух коштів від 08.07.2021р. /а.с. 9/. За даними подіями слідчим відділом Черкаського районного управління поліції ГУ НП в Черкаській області проводилось досудове розслідування в рамках кримінального провадження №12021255330000593 від 16.04.2021р. за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України, в якому позивачка є потерпілою, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.05.2021р. /а.с. 18/. За наслідками досудового розслідування 30.06.2021р. правоохоронними органами було складено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ч. 1, 2 ст. 361, ч. 1, 2 ст. 185 КК України /а.с. 11-17/. На теперішній час обвинувальний акт відносно [PERSON] за ч. 1, 2 ст. 361, ч. 1, 2 ст. 185 КК України перебуває на розгляді в суді, що визнається сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. З метою погашення існуючої кредитної заборгованості перед банком 20.04.2021р. позивачкою було сплачено на користь відповідача суму коштів в розмірі 14694,50 грн., що підтверджується копією відповідного платіжного доручення /а.с. 10/. На теперішній час позивачка бажає, щоб відповідач повернув їй сплачені нею 20.04.2021р. в погашення кредитної заборгованості кошти в сумі 14694,50 грн., як безпідставно набуті, але відповідач в добровільному порядку відмовляється це зробити, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо повернення грошових коштів, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Статтею 1073 ЦК передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1 Закону України від 05.04.2001р. №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2346) платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. За змістом статті 14 Закону №2346 користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Частиною 37.2 статті 37 Закону №2346 встановлено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно з п. 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (далі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014р. №705 (в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу. Відповідно до п. 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу, забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно п. 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Пунктами 7 та 8 розділу VI Положення визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.01.2020р. у справі №179/1688/17. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що переказ грошових коштів з карткового рахунку позивачки відбувся внаслідок того, що вона не забезпечила схоронності таємниці ПІН-коду і повідомила його сторонній особі, розраховуючи на порядність такої особи. Натомість, саме позивачка мала вжити заходів із недопущення розголошення відомостей, які можуть бути використані сторонніми особами для доступу до карткового рахунку, а відтак вона не звільняється від цивільно-правової відповідальності за зобов`язанням із повернення кредитних коштів банку. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідачем було надано позивачці право скористатись кредитними коштами, задля чого їй було відкрито кредитний ліміт по її картковому рахунку. Доступ до таких коштів забезпечувався шляхом введення ПІН-коду, який мав бути відомий тільки позивачці. Натомість, позивачкою було допущено розголошення коду доступу сторонній особі, внаслідок чого така особа заволоділа кредитними коштами позивачки. Отже, в даному випадку відсутність волевиявлення позивачки на використання кредитних коштів не звільняє її від обов`язку повернути такі кошти на користь банку. Та обставина, що кредитними коштами скористалась інша особа свідчить про завдання шкоди позивачці саме такою особою, а не банком. Згідно ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зазначені положення застосовуються й до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні (п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК). Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Разом з тим, сплачені позивачкою на користь банку кошти в сумі 14694,50 грн. не є безпідставно набутим майном для відповідача, оскільки є поверненням кредитних коштів виданих банком на підставі відповідного договору та є фактичним належним виконанням зобов`язання позичальника, а відтак і не можуть бути витребувані в нього позивачкою. В той же час суд зауважує, що за умови встановлення особи, з вини якої поза волею позивачки з її карткового рахунку були переведені кредитні кошти, то саме така особа має відповідати за збитки, завдані внаслідок таких дій позивачці. За таких обставин позовні вимоги не ґрунтуються на належній правовій підставі, а тому позов не підлягає до задоволення. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed