Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, про стягнення з відповідача пені за несплату аліментів, у розмірі 104020,78 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн. за триваюче невиконання судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Як зазначено у позові, позивач з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний у судовому порядку. Сторони є батьками, [PERSON] , [INFO] .. Судовим наказом Вільнянського районного суду Запорізької обл. від 11.12.2019 з відповідача на користь позивача на утримання [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку починаючи з 06.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуті судом аліменти відповідач у добровільному порядку не сплачує, у зв`язку із чим, відповідно до розрахунку державного виконавця від 10.08.2022, станом на 31.07.2022 у [PERSON] виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 104020,78 грн. Посилаючись на розрахунок заборгованості від 10.08.2022 виданий державним виконавцем, позивач зазначає, що загальна сума пені за порушення [PERSON] аліментних зобов`язань становить 481856,54 грн., однак з урахуванням ст. 196 СК України, просить стягнути з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 104020,78 грн., що є не більше 100 відсотків заборгованості. Окрім того, зазначає, що внаслідок невиконання судового наказу відповідачем була завдана позивачу моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню та оцінюється позивачем у розмірі 100000 грн., які просить стягнути з [PERSON] .. Ухвалою суду від 26.09.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотань будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою суду від 26.09.2022 року витребувано від Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 69604328. 09.11.2022 до суду, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якій заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування чого зазначає, що судовий наказ Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.12.2019 р. він не отримував і про його існування не знав до ознайомлення з цією справою його представника адвоката Железняка В.К.. Його адреса проживання у судовому наказі зазначена [ADDRESS] , за якою він не мешкав і за якою не міг отримати кореспонденцію. [PERSON] не повідомляла його про існування судового наказу та не пред`являла його до виконання до серпня 2022 р. При цьому [PERSON] не надала докази на підтвердження його винуватості у несплаті аліментів: докази того, що він був обізнаний про ухвалений судовий наказ від 11.12.2019 р.; докази того, що [PERSON] зверталась до нього з пропозицією сплачувати аліменти добровільно чи зверталась до органів виконавчої служби для примусового стягнення аліментів до серпня 2022 р., а він ігнорував виклики державного виконавця та ухвалені ним постанови тощо. Окрім того, вказує, що з січня 2020 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] , де й знаходиться його майно, а відтак органи виконавчої служби не мали законного права приймати до виконання 10.08.2022 та відкривати виконавче провадження за судовим наказом від 11.12.2019 року. Також при заявлені вимоги щодо стягнення моральної шкоди [PERSON] не врахувала положення чинного законодавства, яке регулює випадки, підстави та порядок стягнення моральної шкоди. Позивачка не посилається на норми права, які передбачають стягнення моральної шкоди у разі невиконання рішення суду про стягнення аліментів особою, зобов`язаною сплачувати періодичні платежі. 16.11.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої остання заперечує пояснення відповідача, викладені у відзиві та просить задовольнити позовні вимоги з урахуванням не оскаржуваного розрахунку державного виконавця про розмір заборгованості по аліментам. Суд, надавши оцінку доказів у сукупності з нормами чинного законодавства доходить наспаних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено і перевірено доказами, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який за рішенням суду від 06.11.2019 року було розірвано (а.с.8). У подружжя [INFO] народилась спільна донька [PERSON] (а.с.7). Судовим наказом Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.12.2019 р. по справі №314/5568/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 06.12.2019, і до досягнення останньої повноліття (а.с.9). Як вбачається з розрахунку заборгованості по стягненню аліментів, складеного державним виконавцем Шевченківським ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) станом на 31.07.2021 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №314/5568/19 за період з грудня 2019 року по липень 2022 року у загальному розмірі 104020,78 гривень (а.с. 11). Відповідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістомст.549 ЦК України,неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.08.2018 року у справі №572/1689/16-ц (провадження №61-311св.17) зазначив, що відповідальність настає лише за наявності вини платника аліментів, а не у всіх випадках. Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 14.12.2020 року у справі №661/905/19 зробила висновок, що неустойка (пеня) є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196\~СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Вказаний висновок підтверджується наступним. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9\~ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8\~СК України та частини першої статті 9\~ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Сімейний кодекс України не передбачає випадків коли вина платника аліментів виключається, у такому випадку підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини у несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною 1 статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості, про що у своєму правовому висновку зазначив Верховний Суд у постанові від 14.12.2020 по справі №661/905/19. При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Суд, приходить до висновку про те, що вина відповідача у простроченні сплати аліментів відсутня з огляду на наступне. На підставі заяви [PERSON] від 08.08.2022 року постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.08.2022 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 11.12.2019 ( а.с.78,79). При зверненні до виконавчої служби [PERSON] у відомостях про боржника зазначила, що він офіційно не працевлаштований та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак, при дослідженні матеріалів справи, судом встановлено, що відповідно до копії паспорту відповідача [PERSON] з 22.01.2020 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.59-60). Окрім того відповідно до копії виконавчого провадження №69604328 відсутні відомості про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та взагалі про його обізнаність про зазначене виконавче провадження станом на час звернення до суду з цією позовною заявою. Суд приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] , на час утворення заборгованості, був обізнаний про наявність судового наказу від 11.12.2019 яким з нього стягнуто аліменти, а відтак відповідач не мав можливості вжити заходів щодо добровільного виконання рішення суду. При цьому суд враховує той факт, що [PERSON] звернулась до органів виконавчої служби для примусового стягнення аліментів в серпні 2022 року, а заборгованість по несплаті аліментів виникла з грудня 2019 по липень 2022, тобто заборгованість виникла до відкриття виконавчого провадження, проте вона не є свідченням винних дій відповідача. Суд вважає,\~що докази\~наявності вини\~відповідача,\~які б\~свідчили про\~його свідоме\~ухилення від\~сплати аліментів\~за рішенням\~суду,\~в справі\~відсутні.Позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження вини відповідача в виникненні заборгованості по аліментам. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог - відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про стягнення пені, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відтак суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed