Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

30 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрована вона, її колишній чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] . Вказуючи, що шлюб з відповідачем розірвано і останній фактично з листопада 2018 року не проживає у будинку, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 21), 12 січня 2023 року подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, а справу розглядати за її відсутності (а. с. 24). Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, телефонограмою та судовим оголошенням (а. с. 19, 20, 22), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 12 січня 2023 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 317, частини першої\~статті 319 ЦК України\~зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд і незалежно від волі інших осіб. Згідно з\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами статті 150 ЖК УРСР та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а. с. \-4-6, 7). Відповідач проживав у зазначеному житлі, як член сім`ї (чоловік), та його місце проживання зареєстроване за вказаною вище адресою з 21 серпня 1995 року (а. с. 8). Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 9-10). Факт непроживання відповідача у належному позивачеві будинку підтверджується актом обстеження та довідкою Турійської селищної ради (а. с. 11, 12). Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратив інтерес до житла, оскільки понад чотири роки у ньому не проживає. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності відповідача понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом будинком [ADDRESS] . Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок. На підставі викладеного, статей 64, 156 ЖК УРСР, статей 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved