Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

06.05.2021 р. представник позивача в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ №94 від 30.03.2021 р. про звільнення [PERSON] з роботи, поновити [PERSON] на роботі в СВК «Нива» на посаді сторожа, стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 285,71 грн. за один день вимушеного прогулу за період з 31.03.2021 р. по день поновлення на роботі, стягнути з відповідача завдану позивачу моральну шкоду в розмірі 20000 грн. На обґрунтування заявлених вимог зазначив наступне. [PERSON] працював у відповідача з 02.02.2017 р. сторожем і був звільнений з роботи відповідно до наказу № 94 від 30.03.2021р. на підставі п.8 ст. 41 КЗпП, позивач вважає, що його було звільнено незаконно, чим було порушено його законні права та інтереси, оскільки він добросовісно та сумлінно виконував свою роботу, не мав дисциплінарних стягнень, безпосередньо не обслуговував грошові, товарні або культурні цінності, 30.03.2021р. прийшов на роботу, відповідач йому повідомив про звільнення та необхідність забрати свою трудову книжку, відповідач до його звільнення не пояснив [PERSON] , в чому полягає невідповідність його кваліфікації займаній посаді, тому вважає наказ про його звільнення протиправним; середньоденна заробітна плата позивача за 02-03.2021 р. становить 285,71 грн.; внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача на працю внаслідок незаконного звільнення з роботи, [PERSON] було завдано моральної шкоди, яка полягає в перенесені ним моральних страждань, які виражаються в перебуванні в постійному нервовому напруженні та стресі, в постійних переживаннях з приводу його незаконного звільнення, в уникненні від спілкування з рідними, близькими та знайомими людьми, яким стало відомо про звільнення, йому приходиться виправдовуватися, що дане звільнення є незаконним; ці моральні переживання тягнуть за собою негативні зміни в його свідомості, призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, які існували у [PERSON] з оточуючими людьми та виникли під час роботи у відповідача, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а саме пошуку необхідного заробітку для прожиття, який на даний час знайти дуже важко, налагодження нових життєвих зв`язків, які були втрачені внаслідок його незаконного звільнення, завдану йому моральну шкоду оцінює в розмірі 20 000 грн. 07.09.2021 р. позивач подав до суду позовну заяву, в якій збільшив свої позовні вимоги, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №94 від 30.03.2021 р. про звільнення [PERSON] з роботи, поновити [PERSON] на роботі в СВК «Нива» на посаді сторожа з 30.03.2021 р., стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 544,02 грн. за один день вимушеного прогулу за період з 31.03.2021 р. по день поновлення на роботі, визнати незаконним та скасувати наказ №93 від 24.03.2021 р. про розгляд доповідної записки керівника ферми Козовіти П.П., зобов`язати відповідача повернути позивачу 3723 грн., стягнутих на підставі наказу №93 від 24.03.2021 р. про розгляд доповідної записки керівника ферми Козовіти П.П. від 24.03.2021 р., стягнути з відповідача завдану позивачу моральну шкоду в розмірі 20000 грн. На обґрунтування збільшених позовних вимог, окрім зазначених обґрунтувань в первісному позові, додатково зазначив наступне: відповідно до довідки про доходи №8 від 08.05.2021 р. загальний розмір заробітної плати позивача за два останніх місяці лютий-березень становить 22305 грн. (4990+17315), відповідно до п.2,п.8 Постанови КМУ №100 від 08.2.1995 р., якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, позивачем проведено обчислення середньоденної заробітної плати за 02-03.2021 р. 544,02 грн. (22305,00 грн.: 41(20 в лютому + 21 в березні фактично відпрацьовані дні)) для розрахунку виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу; укладений між відповідачем та позивачем, який обіймав посаду сторожа МТФ договір про повну матеріальну відповідальність від 20.01.2020 р. вважає укладеним із особою, на яку не може покладатися матеріальна відповідальність на підставі зазначеного договору, матеріальні цінності позивачу не передавалися; під час стягнення з позивача шкоди за бичка, який зламав ногу, відповідачем не встановлено, що саме винними діями або бездіяльністю сторожа [PERSON] спричинена шкода підприємству та чи є підстави для зменшення розміру її покриття залежно від майнового стану працівника, в наказі про стягнення з позивача заподіяних збитків не зазначено, які трудові обов`язки були порушені позивачем, як доказ вини позивача, під час виконання яких відповідачу була нанесена шкода, а надані відповідачем докази вину позивача не підтверджують за відсутності належних документів про купівлю-продаж бичка, платіжних документів про отримання коштів за продаж бичка. 17.12.2021 р. в системі «Електронний суд» отримано відзив представника відповідача Долиняного С.В. на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив, просив у їх задоволенні відмовити, вважав їх безпідставними, а викладені факти спотвореними, на обґрунтування своїх заперечень зазначив наступне. [PERSON] працював в СВК «Нива» (КСП «Нива») на різних посадах з 1986 року; до своїх обов`язків відносився не завжди сумлінно, про що і свідчать відповідні записи в трудовій книжці (систематичні прогули); щодо нібито незаконного звільнення на підставі п. 2 ст.41 КЗпП, то представником позивача викривлено хід подій, що передували звільненню позивача з роботи. 24.03.2021 р. керівником ферми Козовітою П.П. було виявлено факт ушкодження передньої правої ратиці (перелом) бичка (ВРХ), що було підтверджено ветеринаром [PERSON] , про що було складено та подано доповідну голові СВК «Нива» Долиняному В. М.; жодних пояснень по вказаній події [PERSON] надати не зміг. З пояснень інших працівників було встановлено, що [PERSON] в час його робочої зміни перебував не на робочому місці (телятнику), а пішов відпочивати додому (проживає поблизу МТФ). 24.03.2021 року підприємством з метою уникнення матеріальних втрат (поки тварина була ще жива) було вирішено здати на м`ясокомбінат. Згідно моніторингу ринку м`яса було встановлено закупівельна ціна на живець (м`ясо ВРХ) станом на 12.03.2021 р. складає 40,489 грн/кг (підприємством оцінено живу вагу в 37 грн/кг); зважаючи на нетоварний вид бичка за його живу вагу підприємству виплатили кошти з розрахунку 20грн./кг; різницю було покладено на [PERSON] у відповідності до с. 130 КЗпП, що оформлено наказом №93 від 24.03.2021р. (від підписання якого [PERSON] відмовився у присутності керівника ферми Козовіти П.П. та секретаря Рискальчук Т.В.). Крім того, передбачаючи відповідальність за шкоду заподіяну неналежним виконанням своїх посадових обов`язків [PERSON] особисто 29.03.2021 р. подав заяву на звільнення, у присутності посадових осіб позивач під час несення обов`язків сторожа залишив своє робоче місце на нічний час; між [PERSON] та відповідачем підписано Договір про повну матеріальну відповідальність від 20.01.2020р., при ознайомлені з наказом про переведення з посади кормовоза на сторожову охорону, [PERSON] було надано на ознайомлення відповідна посадова інструкція (наказ №50 від 02.02.2017 року); проти стягнення моральної шкоди представник відповідача також заперечив, оскільки [PERSON] подаючи заяву про звільнення від 29.03.2021р., сам мав усвідомлене бажання звільнитися з роботи, тому у даному випадку відсутні підстави вважати, що позивач перебував у вимушеному прогулі та мав після його звільнення негативні моральні переживання з вини відповідача. 29.12.2021 р. представником позивача адвокатом Катричем П.С. подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що за відсутності відповідних ветеринарних документів забій тварини забороняється, для забою тварини має бути ветеринарна довідка встановленої форми, яка відповідачем не надавалася суду, як і доказів огляду тварини ветлікарем, продаж бичка був здійснений з порушенням законодавства про готівкові розрахунки між фізичними та юридичними особами, таким чином спростовуючи твердження представника відповідача про те, що [PERSON] під час свого робочого часу не знаходився на робочому місці і пішов відпочивати додому, а в цей час керівником ферми було виявлено факт травмування у бичка передньої правої ратиці, а ветеринаром даний факт підтверджено; крім того, зазначив про те, що [PERSON] мав намір звільнитися за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, однак його звільнили за невиконання обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, хоча даний пункт вказує за винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; також вважав, що відзив подано поза межами встановленого законом строку. 21.11.2022 р. представником відповідача Гуравською В.Ю. подано письмові пояснення щодо позовних вимог, в яких проти їх задоволення заперечила, зважаючи на наступні обставини. Сторонами було укладено трудовий договір, який оформлено у формі наказу про прийняття на роботу. 29.03.2021 р. позивач [PERSON] виразив свою згоду на припинення трудових відносин, подавши відповідну заяву роботодавцеві, розглянувши цю заяву, а також доповідну записку зав. фермою Козовіти П. П., роботодавець задовільнив подану працівником [PERSON] заяву про звільнення та звільнив його з роботи, видавши наказ № 94 від 30.03.2021 р., жодних заяв про відкликання заяви про звільнення з роботи позивач відповідачеві не подавав, тому будь-які посилання позивача на безпідставність звільнення його з роботи є такими, що не відповідають обставинам справи; позивач працював на посаді сторожа МТФ, безпосередньо обслуговував товарні цінності (велику рогату худобу), з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, [PERSON] допустив дії, що дали роботодавцеві підстави для втрати до нього довір`я, то саме п. 2 ст. 41 КЗпП України було зазначено як підставу для звільнення позивача з роботи в наказі про звільнення; відповідачем не було допущено ні звільнення без законної підстави, ні порушення порядку, встановленого законом; за таких обставин вважає безпідставним стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу; з приводу вимоги про незаконне стягнення заподіяної шкоди в розмірі 3723 грн. зазначила, що під час робочого часу сторожа [PERSON] тварина із ввірених під його охорону тварин зазнала пошкоджень, в цей час на робочому місці сторожа не було, з його слів він спав вдома, бо у нього молода жінка, про травмування бичка він не повідомив ні керівництво, ні ветеринарного лікаря; відповідачем, зважаючи на укладений договір про повну матеріальну відповідальність, було прийнято рішення про стягнення із позивача суми завданих збитків, відповідно до ст. 130 КЗпП України; також вважала, що позивачем не в повній мірі сплачено судовий збір за подання збільшених позовних вимог. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, в поданій до суду 27.12.2022 р. в системі «Електронний суд» заяві адвокат Катрич П.С. вимоги позову підтримав і просив його задовільнити, справу просив розглядати у його та позивача відсутність. Представник відповідача адвокат Гуравська В.Ю. в поданій 27.12.2022 р. в системі «Електронний суд» заяві справу просить розглядати без участі представника відповідача, проти позовних вимог заперечує, задоволенні позовних вимог просить відмовити. З урахуванням позицій сторін та досліджених доказів, суд визнає за необхідне у задоволенні позову відмовити з таких міркувань. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Відповідно до ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Згідно вимог ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 139 КЗпП працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до ст. 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 2 КЗпП право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків за наявності, порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 13.05.2020 р. у справі №75216121/17, обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків за наявності порушення працівником трудових обов`язків наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника. Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Під незаконним звільненням, слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 755/14564/18). Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Для здійснення такого стягнення необхідна наявність таких обставин: 1) порушення законних прав працівника роботодавцем; 2) наявність моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушеність працівника докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що між сторонами було укладено трудовий договір, який оформлено у формі наказу про прийняття на роботу. 29.03.2021 р. позивач [PERSON] подав до керівника СВК «Нива» заяву про його звільнення з роботи за згодою сторін; розглянувши цю заяву, а також доповідну записку зав. фермою Козовіти П. П. , роботодавець звільнив його з роботи, видавши наказ № 94 від 30.03.2021 р., жодних заяв про відкликання заяви про звільнення з роботи позивач відповідачеві не подавав, позивач працював на посаді сторожа МТФ, безпосередньо забезпечував охорону матеріальних цінностей (великої рогатої худоби), 20.01.2020 р. між відповідачем та позивачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, [PERSON] ознайомлено із посадовою інструкцією сторожа, п.2.3, п.2.25 якої передбачає обов`язок сторожа безвідлучно знаходитися на охоронюваному об`єкті протягом усього часу чергування, не залишати самовільно об`єкт охорони; п.2.9 посадової інструкції передбачає обов`язок сторожа стежити за станом розміщеного поголів`я та їх фізіологічним станом. [PERSON] порушив зазначені пункти посадової інструкції під час нічного чергування 24.03.2021 р., зазначений факт встановлено керівником охоронюваної [PERSON] ферми Козовітою П.П. , про що керівник доповів голові СВК «Нива», а саме про те, що ним виявлено факт ушкодження передньої правої ратиці бичка що було підтверджено ветеринаром [PERSON] після його огляду, про що було складено та подано доповідну голові СВК «Нива» Долиняному В. М. ; жодних пояснень по вказаній події [PERSON] письмово не надав. 24.03.2021 року підприємством з метою уникнення матеріальних втрат (поки тварина була ще жива) було вирішено здати на м`ясокомбінат. Згідно моніторингу ринку м`яса було встановлено закупівельна ціна на живець (м`ясо ВРХ) станом на 12.03.2021 р. складає 40,489 грн/кг (підприємством оцінено живу вагу в 37 грн/кг); зважаючи на нетоварний вид бичка за його живу вагу підприємству виплатили кошти з розрахунку 20грн./кг; різницю було покладено на [PERSON] у відповідності до с. 130 КЗпП, що оформлено наказом №93 від 24.03.2021р. (від підписання якого [PERSON] відмовився у присутності керівника ферми Козовіти П.П. та секретаря Рискальчук Т.В.). Таким чином [PERSON] допустив дії, що дали роботодавцеві підстави для втрати до нього довір`я, за таких обставин позивач звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпП України; при цьому, розірвання трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП (підстави втрати довіри) не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 2 червня 2021 року у справі № 592/8437/20. Оскільки встановлені обставини та досліджені судом докази не доводять зазначених у позовній заяві підстав для задоволення позовних вимог позивача, відповідачем не було допущено незаконного звільнення [PERSON] , відсутні підстави для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі, а тому і відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за вимушений прогул, а відтак, позивачем не доведено заподіяння йому відповідачем моральної шкоди незаконним звільненням, оскільки незаконного звільнення не відбулося. [PERSON] працював у відповідача на посаді сторожа тваринної ферми, під час його робочого часу одна тварина із ввірених під його охорону тварин зазнала пошкоджень, [PERSON] в цей час на робочому місці не було, про травмування бичка сторож не повідомив ні керівництво, ні ветеринарного лікаря, що призвело до спричинення СВК «Нива» матеріального збитку в розмірі 3723 грн. та необхідності здачі тварини на забій; зважаючи на те, що зазначена шкода виникла внаслідок винних дій працівника: порушення сторожем [PERSON] покладених на нього посадовою інструкцією трудових обов`язків, передбачених п.2.3, п.2.25 посадової інструкції (обов`язок сторожа безвідлучно знаходитися на охоронюваному об`єкті протягом усього часу чергування, не залишати самовільно об`єкт охорони), п.2.9 посадової інструкції (обов`язок сторожа стежити за станом розміщеного поголів`я та їх фізіологічним станом), а також на підставі укладеного між [PERSON] та СВК «Нива» 20.01.2020 р. договору про повну матеріальну відповідальність, роботодавцем правомірно стягнуто із позивача завданіх збитки відповідно до ст. 130 КЗпП України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №93 від 24.03.2021 р., зобов`язання відповідача повернути позивачу 3723 грн., стягнутих на підставі наказу №93 від 24.03.2021 р. про розгляд доповідної записки керівника ферми Козовіти П.П. від 24.03.2021 р., - є безпідставними і задоволенню не підлягають. Посилання позивача на ненадання відповідачем суду необхідних ветеринарних документів для забою тварини, зокрема ветеринарної довідки встановленої форми, а також що продаж бичка був здійснений відповідачем з порушенням законодавства про готівкові розрахунки між фізичними та юридичними особами зазначених висновків суду не спростосувають, а тому до уваги не беруться. Суд приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що збільшену позовну заяву представником позивача подано без додержання вимог, викладених у статтях 175-177 цього Кодексу, а саме позивачем не сплачено судовий збір за позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 93 від 24.03.2021 р. про розгляд доповідної записки керівника ферми Козовіти П. П. від 24.03.21, зобов`язання відповідача повернути позивачу 3723 грн, стягнутих на підставі наказу від 24.03.2021 року про розгляд доповідної записки керівника ферми Козовіти П. П. від 24.03.21, а також за вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн., однак після відкриття провадження у справі суд має здійснити розгляд справи по суті, а судові витрати, пов`язані з розглядом справи, розподілити за результатами такого розгляду відповідно до статті 141 ЦПК України. Такої ж правової позиції дійшов Верховний Суд по справі № 916/3255/17 від 24.07.2018 р., де визначено, що той факт, що суд першої інстанції не звернув на стадії відкриття провадження у справі уваги на часткову недоплату учасником справи суми судового збору, не повинен створювати такому учасникові перешкод у доступі до правосуддя на подальших стадіях провадження зі справи.

Outcome: dismissed