Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

01 листопада 2022 року [PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Нововолинської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач проживали разом без реєстрації шлюбу, під час чого, [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає разом із позивачем та перебувають на її утриманні. Позивач зазначає, що з початку 2019 року відповідач припинив цікавитись сином, будь-якої участі у житті дитини не приймає, матеріально сина не забезпечує, його розвитком не цікавиться. За таких обставин позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина та вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 04 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили задоволити позов, з підстав наведених у позовній заяві. Позивач зазначила, що до 2018 року вона мала статус одинокої матері, а в 2018 році [PERSON] виявив бажання піклуватись про сина, тому за його заявою було внесено відповідні відомості в актовий запис про народження дитини. Але вже з 2019 року відповідач зник з життя дитини, не турбується про сина, не допомагає матеріально. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, підтримав наданий висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , 2014 р. н. Відповідач завчасно та належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. За одночасного існування умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом було ухвалено проводити заочний розгляд справи. Суд, заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, заслухавши думку дитини, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). [PERSON] разом із [PERSON] проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). [PERSON] навчається в Нововолинському ліцеї № 5. Батько учня жодного разу не з`являвся в закладі освіти, не цікавився питанням навчання та виховання свого сина, не відвідував батьківські збори та позакласні заходи, не спілкувався із учителями навіть у телефонному режимі (а.с. 9). Відповідач надав свою згоду на тимчасовий виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України та до інших країн разом з матір`ю у період з 01 травня 2021 року по 01 травня 2024 року (а.с. 10). Малолітній [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснив, що батько [PERSON] до нього не приїжджає. не вітає зі святами. Востаннє вони спілкувались, коли він ще ходив в дитячий садочок. Висловив бажання, щоб всі важливі рішення щодо нього приймала лише мати. Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 537 від 15 грудня 2022 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 84-85). Суд приймає до уваги висновок органу опіки і піклування, оскільки цей висновок узгоджується з іншими дослідженими судом доказами та встановленими обставинами. Вирішуючи даний спір суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересів дитини. Таке визначення може бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ) дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В абзаці 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Враховуючи викладене, та приймаючи до уваги те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, суд приходить до висновку про задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 150, 164, 166, 171 СК України,

Outcome: approved