Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення періодичності побачень батька з дитиною. 10.08.2022 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що поданий позов не відповідає вимогам закону. Крім того, позивачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, а тому запропонований нею графік зустрічей не відповідає інтересам відповідача та дитини. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. 11.08.2022 року до суду надійшов Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення періодичності побачень. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 27.07.2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . На даний час між сторонами відсутня домовленість щодо участі батька у вихованні дитини, відповідачкою чиняться перешкоди у такому спілкуванні, що стало підставою для звернення до суду із зустрічним позовом. Позивач просить зустрічні позовні вимоги задовольнити, визначити участь [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , надавши можливість безперешкодного спілкування з дитиною щосереди з 18.30 до 20.30; надати можливість дитині перебувати за місцем проживання батька з 11.00 щосуботи до 18.00 щонеділі, або щосуботи з 11.00 до 19.00 за місцем проживання дитини, за її бажанням та за домовленістю з матір`ю, у разі неможливості перебування дитини з вагомих причин у визначний час за місцем проживання батька; зобов`язати [PERSON] узгоджувати з позивачем місце та час перебування дитини з третіми особами (бабусею, іншими родичами) за межами м. Вишгород без присутності матері; повідомляти узгоджувати з батьком та при необхідності коригувати графік побачення батька з дитиною на наступні вихідні. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.08.2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду в одному провадженні з основним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2022 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2022 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та встановлення періодичності побачень залишено без розгляду. У судовому засіданні відповідач повністю підтримав зустрічні позовні вимоги, просив їх задовольнити. Позивачка у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в її відсутність. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.07.2013 року по 05.09.2022 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На даний час малолітня [PERSON] проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] за згодою сторін. Позивачка разом з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у справі [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом. Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що вони не можуть домовитися щодо порядку участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 17.12.2022 року Службою у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON] . Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме: щосереди з 18.30 до 20.30; першої та третьої суботи з 11 до 18 години неділі за місцем перебування батька; спільний відпочинок: 14 днів влітку та 7 днів взимку за попереднім узгодженням з матір`ю дитини з правом забирати дитину та залишати з ночівлею за місцем проживання батька за умови дотримання режиму харчування, відпочинку, відвідування гуртків, правил безпеки, установлених для дітей даного віку. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач [PERSON] має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його дочки [PERSON] . Суд частково погоджується з графіком, запропонованим Органом опіки, при цьому зауважує, що позивач не просив визначити йому графік з урахуванням відпочинку, а тому підстав для цього не було. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини та спілкування з нею, а саме визначити наступний графік: кожної середи місяця з 18 години 30 хвилин до 20 години 30 хвилин; першої та третьої суботи місяця з 11 години суботи до 18 години неділі за місцем перебування батька. Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідачки узгоджувати з позивачем місце перебування дитини з третіми особами, то суд вважає, що дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки дитина проживає з матір`ю, а тому остання має право вирішувати порядок спілкування дитини з третіми особами з урахуванням інтересів дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial