Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що вищезазначений житловий будинок станом на 14.04.1991 року відносився до колгоспного двору, та в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] та спадщину після неї прийняв, але не оформив її онук [PERSON] , у зв`язку з чим йому став належати увесь будинок. [INFO] [PERSON] помер та будинок після нього успадкував, але не оформив його батько [PERSON] фактом свого проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , та єдиним спадкоємцем після нього є позивачка [PERSON] , з якій вони проживали разом без реєстрації шлюбу з 2008 року у спадковому будинку. Оскільки вона, позивач, є єдиним спадкоємцем за законом після померлого, вона звернулася до нотаріуса з метою оформлення свої спадкових прав, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 12.09.2022 року було відкрито провадження по справі. 22 грудня 2022 року позивач надала клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. На виконання вимог ухвали суду від 12.09.2022 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. 22.03.2022 року надано на адресу суду копію спадкової справи щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] . А також повідомлено, що спадкові справи до майна [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] - не заводились, в підтвердження чого надано Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) про відсутність спадкових справ. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлена належним чином, надала заяву про слухання справи за її відсутності (а.с.48). Представник відповідача Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили розглянути справу без участі представника, про що надали відповідну заяву (а.с.46). Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи. Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: [PERSON] , [INFO] , та її онук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 05.09.2022 року за №1002 (а.с.11). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, усі вже померлі члени колгоспного двору фактично були власниками 1/2 частини кожний зазначеного домоволодіння. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Станом на дату звернення до суду державна реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] не проведена, оскільки відсутні правоустановчі документи. Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2022 року (а.с.53 право власності на зазначений житловий будинок не зареєстровано. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть № 89 від 15.10.1992 року, складеним виконавчим комітетом Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, який складений російською мовою та зберігається в архіві Болградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.59). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому розташованого за адресою: [ADDRESS] . На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживав і був зареєстрований її онук [PERSON] , що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 1002 від 05.09.2022 року (а.с.11). Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року) прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст. 549 ЦК в редакції 1963 року). Таким чином, онук, як спадкоємець за законом другої черги, шляхом спільного проживання та реєстрації з померлою своєчасно прийняв спадщину після її смерті та набув право власності на спадкове майно, тобто йому став належати весь будинок. Однак, свої права як спадкоємця [PERSON] не оформив, спадкова справа не заводилась, що вбачається з Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 14.09.2022 року (а.с.27). [INFO] помер [PERSON] , що вбачається з довідки Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 05.09.2022 року за №1002 (а.с.11). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частина якого належала йому як члену колгоспного двору, та 1/2 частина будинку, яку він успадкував після смерті своєї бабусі [PERSON] . Згідно довідок Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 1002 від 05.09.2022 року, № 224 від 10.02.2022 року на час смерті спадкодавця разом з ним мешкав його батько [PERSON] , [INFO] (а.с.11,34). Таким чином, батько, як спадкоємець за законом першої черги, шляхом спільного проживання та реєстрації зі спадкодавцем прийняв спадщину після його смерті. На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, він набув право на це майно, а саме на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями при ньому, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак, свої права як спадкоємця [PERSON] не оформив, спадкова справа не заводилась, що вбачається з Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 14.09.2022 року (а.с.25). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим на підставі актового запису про смерть №810 від 27.10.2021 року, складеним Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.7). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який він успадкував після смерті свого сина [PERSON] , померлого [INFO] . На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні за адресою: [ADDRESS] ніхто не проживав і не був зареєстрований, що підтверджується довідками Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 1002 від 05.09.2022 року та № 225 від 10.02.2022 року (а.с.11,35). З досліджених матеріалів спадкової справи № 56/2022, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] , слідує, що з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася 02.03.2022 року [PERSON] , тобто позивач по справі, та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку (а.с.30-41а). Крім того, зі спадкової справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] за життя залишив заповіт на ім`я [PERSON] , [INFO] , який був посвідчений секретарем Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 113 (а.с.33). Але спадкоємець за заповітом [PERSON] не звертався із заявою про прийняття спадщини. Разом з цим, нотаріус відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на домоволодіння на ім`я спадкодавця, що підтверджується постановою від 01.07.2022 року (а.с.17). У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Рішенням Болградського районного суду Одеської області № 497/594/55 від 25.05.2022 року було встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в [ADDRESS], як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2008 року по день смерті [INFO] (а.с.9-10). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , та прийняла спадщину, в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19. Крім того, представником відповідача позовні вимоги позивача визнано у повному обсязі. Відповідно до ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення, що встановлено ст. 229 ЦПК України. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивача цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved