Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

25 жовтня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивувала тим, що 01.08.2019 позивач [PERSON] надала [PERSON] в позику грошові кошти в скмі 150000,00 грн, які остання зобов`язалась повернути до 01.11.2019 на підтвердження передачі коштів відповідач [PERSON] написала розписку, скріпила її своїм підписом у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] . Проте відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала. За таких обставин позивач просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у загальному розмірі 188548,92 грн, з яких: 150000,00 грн сума основного боргу, 28143,44 грн інфляційні втрати, 10405,48 грн 3% річних, а також 1886,00 грн судового збору. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2022 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Відповідач своїм правом на відзив не скористалася. Позивач у судове засідання не з`явилися, натомість 09.01.2023 позивач [PERSON] подала до суду заяву (вх. №1908) згідно якої просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, відносно заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлявсь в порядку, визначеному чинним законодавством, шляхом направлення судової повістки на адресу її місця реєстрації, згідно відомостей наданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради №51909 від 28.10.2022 року. Однак, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Судом установлено, що 01.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 01.09.2019. За умовами якої [PERSON] взяла у [PERSON] в борг суму у розмірі 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, яку зобов`язалась повернути до 01.11.2019 (а.с. 24). Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У визначений строк борг повернений не був, про що свідчить наявність оригіналу розписки в позивача. Дані обставини встановлені і ніким не оспорюються. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як установлено судом відповідач отримала кошти в сумі 150000,00 грн, однак їх не повернула. Тому враховуючи вказане та умови договору, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики в межах заявлених позивачем вимог, що становить 150000,00 грн. Згідно положень\~ч.\~1,\~2\~статті 625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Враховуючи момент виникнення та обсяг грошового зобов`язання відповідача, а також період прострочення, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача процентів, нарахованих згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України, за період з 02.11.2019 по 24.10.2022 розмір яких становить 10405,48 грн. Проведений позивачем розрахунок з урахуванням строків користування коштами та періоду прострочення виконання є правильним. Окрім того, підлягає задоволенню і вимога про стягнення інфляційних втрат в розмірі 28143,44 грн. Їх розрахунок проведений з урахуванням строків виконання зобов`язань (01.11.2019) та встановлених Державною службою статистики України індексів інфляції (індексів споживчих цін) за період прострочення зобов`язання з повернення позики та відповідає Рекомендаціям відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ, викладеним в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1886,00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved