Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

Позивач у серпні 2021 року звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, пред`явленої до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області та Відділення поліції №5 Дніпровського районного Управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, на предмет стягнення з Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області на її користь 8000 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди, завданої співробітниками Відділення поліції №5 Дніпровського районного Управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, що виразились у її безпідставному затриманні та подальшої доставки до ізолятора тимчасового тримання для виконання вироку суду, що пов`язаний із позбавленням волі, обґрунтовуючи це тим, що 16 жовтня 2019 року 9.10 год., у зв`язку із затриманням, її було доставлено до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області о 10.33 год., де вона перебувала до 20.15 год., тобто більше 10 годин поспіль, тоді як Інструкцією організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ №440 від 23 травня 2017 року, належить утримувати особу у кімнаті затриманих на строк до 3 годин із подальшим поміщенням до ізолятора тимчасового тримання, що порушує її права та внаслідок чого їй завдана моральна шкода. Разом з цим зазначає, що під час перебування у кімнаті затриманих, співробітники поліції вимагали сплатити їм її власні грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. для сплати за її неперебування в слідчому ізоляторі. Не маючи на руках таких коштів вона була зняти грошові кошти у загальному розмірі 8800 грн. зі своєї карти у банкоматах м. Кам`янського та м. Дніпра у присутності працівника відділу карного розшуку, що позивач вважає матеріальною шкодою, яку просить стягнути на свою користь разом з заподіяною їй такими діями моральною шкодою в сумі 10 000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2021 року справу передано судді Кудрявцевій Т.О. З прийняттям справи до свого провадження в порядку спрощеного позовного провадження за ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року, з метою забезпечення розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів. Відповідач ГУНП в Дніпропетровській області, скористувавшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, 23 листопада 2021 року через уповноважену особу подав відзив на позов, в якому зазначив, що вимоги [PERSON] є необґрунтованими, факт неправомірних дій поліції щодо неї та причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою є недоведеними, а тому відсутні підстави для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», як і відсутні підстави для задоволення вимог позивача. Суд, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних обставин. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що листом Управління карного розшуку ГУ НП в Дніпропетровській області №3/64-70-2 від 21 грудня 2020 року, наданого на звернення [PERSON] від 10 листопада 2020 року, останній повідомлено, що в ході перевірки даної заяви встановлено, що 16 жовтня 2019 року до Соборного ВР ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт співробітників УКР ГУНП в Дніпропетровській області про те, що 16 жовтня 2019 року співробітниками УКР ГУНП в Дніпропетровській області було встановлено місцезнаходження [PERSON] , [INFO] , яка перебувала в активному розшуку Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, інформацію згідно рапорту про затримання [PERSON] зареєстровано до журналу єдиного обліку №37952 від 16 жовтня 2019 року о 10.33 год. Разом з цим повідомлено, що 08 листопада 2019 року (45.5/1539вн.) була втрата журналу «доставлених, відвідувачів та запрошених до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області» за 2019 рік. На письмове звернення адвоката Сергія Довгаля про надання інформації листом №39/357 від 26 лютого 2021 року, складеного Ізолятором тимчасового тримання №1 ГУНП в Дніпропетровській області, повідомлено, що відповідно до книги обліку осіб, що тримаються в ІТТ №1 ГУНП, о 20.00 год 16 жовтня 2019 року конвойним нарядом Соборного ВП ДВП ГУНП (ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП), було доставлено засуджену [PERSON] , [INFO] , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. О 20.15 годині 16 жовтня 209 року під час проведення обшукових заходів в ІТТ №1 ГУНП інспектором з дотримання прав людини ІТТ №1 лейтенантом поліції Мідлер М.В. будь-яких документів, грошових коштів та дорогоцінних речей не виявлено та не вилучено. Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що предметом цього спору є відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачеві у зв`язку із неправомірними за її твердженням діями співробітниками Відділення поліції №5 Дніпровського районного Управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, що виразились у її безпідставному затриманні та подальшої доставки до ізолятора тимчасового тримання для виконання вироку суду, що пов`язаний із позбавленням волі, що регулюється нормами ст.ст.1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України. Статтею 3 Конституції України закріплено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. У випадках прийняття незаконних рішень, незаконних дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, кожній особі надається право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди. Юридична відповідальність органів влади є одним з основних способів реалізації конституційних засад, які передбачають, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Виходячи з цього, кожен громадянин має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю вказаних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні повноважень. Ця відповідальність і відшкодування визначаються ЦК України та рядом спеціальних законів. Однією з ознак правової держави є взаємна відповідальність особи і держави. Механізмом такої відповідальності є право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Це право закріплене у ч. 4 ст. 32 та у ст. 56 Конституції України. Процедура відшкодування такої шкоди деталізована в главі 82 ЦК України, що присвячена підставам та порядку відшкодування заподіяної шкоди, зокрема у ст.ст. 1172-1176. Відповідно до норм ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, матеріальна шкода відшкодовується незалежно від вини органів влади. Моральна ж шкода відшкодовується, навпаки, за наявності вини органу влади, окрім деяких виключень (якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, інших випадках, встановлених законом). Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Суд виходить з положень ст.74-81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Розв`язуючи вимогу позивача щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди на її користь з відповідача, суд виходить з того, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами завдання їй шкоди саме діями співробітників ВП №5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, а надані письмові відповіді на заяви позивача не доводять того факту, що дії співробітників поліції, які відбувались 16 жовтня 2019 року, знаходяться безпосередньо у причинно-наслідковому зв`язку із майновою та моральної шкодою, яка, на думку позивача, їй була завдана, а зняття готівки з карткового банківського рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] в АТ «Альфа Банк», у загальному розмірі 8800 грн., не є належним доказом причетності співробітників карного розшуку до знятих коштів як у м. Кам`янське, так і у м. Дніпрі, з огляду на те, що не є це і доказом зняття готівки у банкоматі і самою [PERSON] , щоб встановлювало причинно-наслідковий зв`язок з винними діями відповідачів, відповідальність держави за що передбачена ст. 1174 ЦК України. Разом з цим, доводи позивача щодо порушення відповідачами строку тримання позивача у камері тимчасового затримання суд не може прийняти за належний доказ причинно-наслідкового зв`язку із завданням позивачеві шкоди, оскільки це питання належить встановлювати в порядку КПК України, за оскарженням чого позивач не зверталась та таких доказів у цій справі не надавала. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність доведеності позивачем протиправних дій відносно неї відповідачами та їх причинно-наслідкового зв`язку, внаслідок чого і відсутні деліктні зобов`язання держави в особі державних її органів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] . Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат у справі, суд враховує результат розгляду цієї справи, де підстав для задоволення позовних вимог та порушення прав та свобод позивача саме відповідачами судом не встановлено, тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed