Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати недостовірними, негативними і такими, що принижують ділову репутацію Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відомості, поширені в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] статтею «Бориспільський експрес»: піар і корупція» в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець» (україномовна версія) та «Электронный билет в один конец» (російськомовна версія), опубліковані в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] за посиланням [INFO] та [INFO] зобов`язати [PERSON] протягом 5 (п`яти) днів з дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] статтею «Бориспільський експрес»: піар і корупція» в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець» (україномовна версія) або «Электронный билет в один конец» (російськомовна версія) шляхом направлення до Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗН УА» (01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 19/1 А) українською та російською мовами за особистим підписом тексту спростування наступного змісту: «Я, [PERSON] , повідомляю, що не відповідають дійсності мої твердження, викладені у статті «Бориспільський експрес»: піар і корупція» в частині під назвою «Електронний квиток в один (україномовна версія) та « [INFO] » (російськомовна версія), опубліковані в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] за посиланням [INFO] та [INFO] зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗН УА» протягом 10 (десяти) днів з дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] статтею «Бориспільський експрес»: піар і корупція» в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець» (україномовна версія) та «Электронный билет в один конец» (російськомовна версія) шляхом публікування українською та російською відповідно до мови поширення тексту спростування наступного змісту: «Я, [PERSON] , повідомляю, що не відповідають дійсності мої твердження, викладені у статті « [INFO] » в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець» (україномовна версія) та « [INFO] » (російськомовна версія), опубліковані в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] за посиланням [INFO] та [INFO] зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗН УА» протягом 10 (десяти) днів з дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика « [INFO] » у статті «Бориспільський експрес»: піар і корупція» в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець» (україномовна версія) або «Электронный билет в один конец» (російськомовна версія) шляхом публікації на головній сторінці розділу «внутрішня політика» повідомлення про ухвалене по даній справі судове рішення із публікацією дослівно інформації наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ! « [INFO] » спростовує інформацію, поширену [INFO] у статті « [INFO] » в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець». Інформація не відповідає дійсності, визнана рішенням суду, що набрало законної сили, недостовірною, негативною і такою, що принижує ділову репутацію Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» AT «Укрзалізниця» та тексту резолютивної частини рішення суду; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗН УА» не пізніше 1 місяця з дня набрання рішенням суду законної сили припинити поширення недостовірної інформації проти Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» AT «Укрзалізниця», що міститься у статті « [INFO] » в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець»(україномовна версія) або « [INFO] » (російськомовна версія) за посиланням [INFO] та [INFO] шляхом вилучення статті з веб-сайтів [INFO] у повному обсязі, включаючи назву статті, її текст та коментарі до неї; стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] опублікована стаття під назвою « [INFO] », автором якої є [PERSON] . Стаття доступна широкому загалу читачів у мережі Інтернет за посиланням [INFO] та [INFO] Позивач вважає статтю в частині під назвою «Електронний квиток в один кінець»(україномовна версія) або « [INFO] » (російськомовна версія) такою, що підлягає спростуванню, оскільки викладена інформація не відповідає фактичним обставинам, неправдива, перекручена та порушує право товариства на повагу до ділової репутації, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2019 року для розгляду вищевказаної справи визначено суддю [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.02.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Копію ухвали від 26.02.2019 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачам було направлено копію позовної заяви з додатками. 26.03.2019 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 12.08.2019 року надійшов відзив відповідача 2 [PERSON] , у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що позивач у своєму позові посилається на факти, що не відповідають дійсності, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. 31.02.2020 року надійшов відзив відповідача 1 ТОВ «ЗН УА», у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що у матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем особистих немайнових прав відповідача. Також зазначає, що висловлювання, поширене в мережі інтернет за посиланням [INFO] та [INFO] підпадають під положення статті 30 Закону України «Про інформацію», а отже є оціночними судженнями, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року клопотання задоволено та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» дані про особу - Реєстранта доменних імен dt.ua та zn.ua та дані про володільця облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайтів [INFO] та [INFO] . Відповідно до розпорядження №380 від 21.10.2021 року, у зв`язку із смертю судді [PERSON] вказану цивільну справу, було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України. У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г.О. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року позовну заяву прийнято до провадження та вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» дані про особу - Реєстранта доменних імен dt.ua та zn.ua та дані про володільця облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайтів [INFO] та [INFO] Копію ухвали від 21.10.2021 року було направлено на адреси сторін. Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача 1, останній отримав копію ухвали від 21.10.2021 року - 13.12.2021 року. Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача 2, останній отримав копію ухвали від 21.10.2021 року - 21.12.2021 року. Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, останній отримав копію ухвали від 21.10.2021 року - 14.12.2021 року. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. 29.12.2021 року на виконання ухвали суду від 21.10.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» надано дані про особу - Реєстранта доменних імен dt.ua та zn.ua, яким є [PERSON] . 26.01.2022 року надійшов відзив відповідача 2 на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що в україномовному та російськомовному інтернет-виданні Міжнародного громадсько-політичного тижневика «[INFO]» Випуск [NUMBER], [INFO] опублікована стаття під назвою « [INFO] », автором якої є [PERSON] . Стаття доступна широкому загалу читачів у мережі Інтернет за посиланням [INFO] та [INFO]/intemal/borispolskiy-ekspress-piar-i-korrupciva-302597_.html. У частині даної статті під заголовком «Електронний квиток в один кінець» викладена інформація наступного змісту: «Бо на УЗ вирішили, що «Бориспільському експресу» потрібен власний квитковий сервіс. І оцінили його у 21 млн грн. Розробку нового сервісу доручили ТОВ «Віртуальні технології і системи». Причому зробили це безальтернативно. У жовтні «Південно-Західна залізниця» оприлюднила переговорну процедуру з ТОВ «Віртуальні технології і системи» на 21 млн грн, у якій, крім назви закупівлі, не було вказано жодної іншої інформації. Обґрунтуванням переговорної процедури визначили "потребу здійснити додаткову закупівлю в того самого постачальника". Справді, така підстава для проведення переговорної процедури законодавством визначена, але: ТОВ «Віртуальні технології і системи» ніколи раніше не укладало договорів із «Південно-Західною залізницею», і розробником наявного квиткового сервісу booking.uz.gov.ua є не «Віртуальні технології і системи», а зовсім інша компанія - ТОВ «Універсальні інформаційні технології». Останнє подало скаргу до колегії Антимонопольного комітету про порушення прав компанії через проведення неконкурентної процедури. І тут нібито контракт залізниці мав би зірватись, але… На засіданні колегії АМКУ залізничники роблять заяву, що предметом закупівлі є не послуги, а роботи, і, відповідно, скаржник мав би сплатити збір за розгляд скарги не 5 тис. грн, а 15. І АМКУ припиняє розгляд скарги. Проблема в тому, що відрізнити послуги від робіт досить складно. До того ж у самій закупівлі це ніде не зазначається. АМКУ зайняла позицію замовника, але могла зайняти й позицію скаржника, який, подаючи скаргу, не міг знати, роботи чи послуги є предметом закупівлі і який саме збір треба платити. Того ж самого дня «Укрзалізниця» укладає договір із розробником нового квиткового сервісу, який має завершити роботи до кінця року. Проте вже під час розгляду скарги з`явилися нові подробиці цієї справи: насправді перемовини між «Укрзалізницею» та ТОВ «Віртуальні технології і системи» тривають ще з літа, а сам квитковий сервіс уже розроблений та наданий у тестове використання залізничникам. Згідно з протоколом «Південно-Західної залізниці», перша зустріч із питання квиткового сервісу з ТОВ «Віртуальні технології і системи» відбулася ще 10 червня». Відповідно до даних ТОВ «Інтернет Інвест» реєстрантом доменних імен dt.ua та zn.ua є [PERSON] . Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі та вказана обставина не заперечувалась відповідачами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно із ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі самі цивільні права й обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються згідно з главою 3 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 34 Господарського кодексу України визначено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення в будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснює особа, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься в документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликано. За змістом приписів ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, визначене ст. 277 ЦК України, мають не лише фізичні, а й юридичні особи в передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч. 6 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону). У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. З огляду на зміст зазначеної постанови Верховного Суду, суд вважає, що правовідносини у вказаній справі є подібними до справи, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин, а тому застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у даній постанові, до правовідносин у справі, що розглядається, є коректним, і зазначені висновки є релевантними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження . У разі, якщо питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи судом першої інстанції не вирішено суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову, судом не перевіряється. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постановах від 30.09.2019 року (справа № 742/1159/18) та від 18.12.2019 року (справа № 742/286/17). Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, із заявлених позовних вимог вбачається, що всі вони пред`явлені до відповідача 1 ТОВ «ЗН УА», як власника веб-сайту, а саме dt.ua та zn.ua. Проте суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів належності вищевказаних інтернет-сторінок відповідачу 1. При цьому, позивач звернувся із клопотанням про витребування доказів, яке було задоволено, а із наданих ТОВ «Інтернет Інвест» даних реєстрантом доменних імен dt.ua та zn.ua є [PERSON] . Так, судом встановлено, що відповідач 1 ТОВ «ЗН УА» не є власником веб-сайтів, на яких розміщено зазначений інформаційний матеріал, як зазначає позивач. Судом під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не скористався своїм правом на заміну неналежного відповідача, яке передбачене чинним ЦПК України, а суд не вправі самостійно замінювати відповідача у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної інформації недостовірною, негативною і такою, що принижує ділову репутацію, відсутні. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed