Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.08.2011 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який згідно рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 26.05.2015 року, який було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з матір`ю, проте починаючи з серпня 2022 року по теперішній час вона проживає з батьком за його місцем проживання: [ADDRESS] . На даний момент відповідач фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Однак, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, тому просив суд стягнути з відповідача в користь позивача аліменти на утримання дитини в в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Ухвалою судді від 21.10.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляду справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляду справи у її відсутність, вимоги позивача визнала в частині визначення місце проживання дитини з батьком. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Суворовської адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляду справи у його відсутність, при розгляді справи по суті просив прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини, надав суду висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за №01-05-8/1162 вх від 30.12.2022 року. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.2011 року, який згідно рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 26.05.2015 року було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від 27.08.2020 року, виданим (повторно) Суворовським районним у місті Одеси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) позивач та відповідач являються батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем. Відповідач недостатньо надає допомогу на утримання дитини. Між сторонами відсутня домовленість про утримання дитини та сплату аліментів, що стало підставою для звернення позивача до суду. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.1 і ч.3 181 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Приймаючи до уваги те, що дитина проживає з батьком, а відповідач неналежно виконує обов`язок по утриманню дитини, суд прийшов до переконання, що позов в частині стягнення аліментів обґрунтований і підлягає до задоволення. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до довідки №Б3-126342-ф/л виданої 16.08.2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] : [ADDRESS] . Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за №01-05-8/1162 вх від 30.12.2022 року, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає з батьком [PERSON] за місцем реєстрації. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини, яка тривалий час фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з якою дитина і так фактично проживала і від якого мати дитини не вимагала зміни її місця проживання. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Таким чином, право позивача та інтереси дитини не порушено, а тому в задоволенні вимог щодо визначення місця проживання дитини слід відмовити. Крім того, суд не приймає до уваги визнання відповідачем позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки воно суперечить вимогам закону. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати у справі підлягають віднесенню на позивача, оскільки у задоволенні позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини відмовлено.

Outcome: partial