Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту також - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту також - відповідач), в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 28 листопада 2018 року Любарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 88, а також стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до настання дитиною свого повноліття. Позивач вказує на те, що 28 листопада 2018 року Любарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано шлюб, актовий запис № 88. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя у них із відповідачем [INFO] народилася донька - [PERSON] . За час шлюбу подружнє життя у них із відповідачем не склалося, у зв`язку із тим, що у нас виявилися протилежні погляди на життя, на обов`язки чоловіка та жінки. Між ними постійно виникали сварки та непорозуміння. Основною причиною розірвання шлюбу стало те, що чоловік зрадив позивачці, залишив їх з дитиною та пішов проживати до іншої жінки. З березня 2022 року позивачка та відповідач не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, не проживають разом. За цей час вони стали сторонніми людьми один для одного, у кожного із них різні інтереси та плани на майбутнє. Між ними повністю втрачено почуття любові один до одного. Позивачка не прагне відновити сімейні стосунки з відповідачем і в цьому немає жодної потреби, оскільки вони стали цілковито сторонніми людьми, котрі живуть кожен своїм особистим життям. За таких обставин, зберігати їх сім`ю з відповідачем недоцільно, оскільки шлюб носить лише формальний характер. Примирення між ними вже не можливе, а вчинок позивачки розлучитися є обміркованим та цілком таким, що є її волею. Оскільки спільна від шлюбу дитина наразі проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, позивачка вважає, що відповідач має сплачувати аліменти на її утримання, оскільки коштів позивачки не вистачає для забезпечення всіх умов для розвитку та життєдайності дитини. Питання щодо добровільної сплати аліментів позивачка намагалася вирішити із відповідачем у добровільному порядку, однак останній добровільно кошти на дитину платити не бажає. З березня 2022 року життям дитини не цікавиться та не приймає участі у її вихованні та утриманні. Відповідач відмовляється добровільно давати кошти на утримання дитини. Позивач наразі не працює, оскільки доглядає за дитиною, тому не має власного доходу. Ухвалою суду від 25.11.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило, у відзиві, наданому на позовну заяву відповідач зазначив, що позов в частині розірвання шлюбу визнає повністю, а в частині стягнення аліментів визнає частково та просить стягувати з нього на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частин всіх його заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відзив відповідача мотивовано тим, що він на сьогоднішній день не працює, має сезонний характер роботи та має мінливий заробіток. Крім того клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 28 листопада 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №88. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка - « [PERSON] ». Шлюб було зареєстровано Любарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. [INFO] народилася [PERSON] , актовий запис №14. Її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує протии розірвання шлюбу, а тому відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками цього обов`язку визначаються за домовленістю між батьками. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищенаведене та з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, часткове визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки [PERSON] підлягають до задоволення. Що стосується розміру аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Позивачка просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 3000 гривень. Відповідач просив стягувати аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі ј всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки на сьгоднішній день є непрацюючим, має мінливий заробіток. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи відповідача відносно того, що він на даний час не працює та не має заробітку, оскільки відповідачем не надано до суду довідку з податкового органу про відсутність доходу. Відсутність запису в трудовій книжці про роботу, не отримання пенсії та допомоги по безробіттю не є належним доказом відсутності доходу [PERSON] з інших джерел. Таким чином, враховуючи те, що позивачем надано належні докази на підтвердження заявленого нею розміру аліментів та враховуючи те, що відповідачем наведений розмір не спростовано та не надано належних доказів щодо неможливості сплати аліментів в розмірі, зазначеному позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Саме тому, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору та витрати по сплаті судового збору, понесені позивачкою відповідно до квитанції №5841-2446-0899-7920 від 11.09.2022.

Outcome: approved