Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. Позов обґрунтовує тим, що 28.01.2021 року між ним та його матір`ю [PERSON] укладений договір дарування квартири [ADDRESS] . Вважає, що вказаний правочин вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах оскільки він з дитинства хворіє на хворобу серця, та в кінці 2020 року його знайомим на його ім`я отримано безліч кредитів. Відповідач психологічно давила на нього наявністю заборгованості перед нею на суму близько 30000 гри. Скориставшись тяжкими обставинами вона переконала його здійснити відчуження квартири на її користь шляхом укладення відповідного договору дарування. Після підписання такого договору відповідач забрала у нього всі документи, вигнала з квартири, забрала ключі та перестала виходити на зв`язок. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Верховним Судом України (постанова від 06.04.2016 у справі № 6-55 і це 16) зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ПК, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за ; мови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин. Аналогічні висновки містяться і в Постанова Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 333/115б/16-ц, від 02.08.2018 року у справі № 918/341/16, від 21.03.2018 року у справі № 589/5976/14-ц. Він є особою юного віку, який опинився в тяжких фінансових обставинах (заборгованість перед фінансовими установами та перед матір`ю), має хворобу серця (аномалія розвитку двостулкового аортального клапану, недостатність АК І-ІІ ст., ТК І ст., Розширення вихідного відділу аорти СН 0), на вкрай невигідних для нього умовах уклав договір дарування на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] є його єдиним житлом. Він має заборгованість перед фінансовими установами на загальну суму близько 60000 грн., яка постійно збільшується та утворилась в результаті шахрайських дій третьої особи, відносно якої відкрито кримінальне провадження №12021255330000143, а також заборгованість перед відповідачем. Таким чином, вважає, що договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України. Просить суд звільнити його від сплати судового збору, або відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 28.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати припиненим право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.07.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 26.10.2021 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив на позовну заяву. в якому представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність позовних вимог. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували Третя особа в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву. в якій справу просила розглянути у її відсутності. Дослідивши матеріали справи. суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 28 січня 2021 року між [PERSON] як « Дарувальником » та [PERSON] як « Обдарованою » був укладений договір дарування квартири, як посвідчений Ткаченко І.П., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, за реєстрований в реєстрі за № 233. Як вбачається з пунктів 1.1., 1.2., договору, [PERSON] (син) передає безоплатно у власність, а [PERSON] (мати) приймає у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира належить « Дарувальнику » на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. 17.07.2018 року за реєстровим номером 2695. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. ст. 722 УЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач та його представник посилаються на те, що договір дарування був укладений позивачем під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах - наявність заборгованості перед відповідачем, кредитними установами та наявність у нього тяжкої хвороби. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 12 серпня 2021 року у справі № 910/13092/20. У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Отже, для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність тяжких обставин для особи, що вчиняє правочин; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в суді нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак, з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 760/7723/16-ц. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. До тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання [PERSON] оспорюваного договору, позивач відносить наявність заборгованості перед відповідачем та кредитними установами та наявність тяжкої хвороби. Як вбачається з консультативного висновку спеціаліста КНП «Черкаський обласний кардіологічний центр» Черкаської обласної ради від 07.06.2021 року, 07.06.2021 року о 11:51 оглянутий [PERSON] . Анамнез захворювання: направлений на консультацію сімейним лікарем. Діагноз: ВВС: аномалія розвитку двостулковий аортальний клапан. Недостатність АК І-ІІ ст., ТК І-ст. Розширення вихідного відділу аорти СН 0. План лікування: УЗД серця контроль 1 раз на рік; магнерот 1т х 3 р/д - 1 місяць 2 рази на рік. Як вбачається з консультативного висновку спеціаліста КНП «Черкаський обласний кардіологічний центр» Черкаської обласної ради від 28.07.2022 року, 28.07.2022 року о 11:04 оглянутий [PERSON] . Анамнез захворювання: направлений на консультацію сімейним лікарем. Діагноз: ВВС: аномалія розвитку двостулковий аортальний клапан. Недостатність АК ІІ-ІІІ ст. Пролапс передньої стулки МК І-ст. Початкове розширення висхідного відділу аорти СНІ зі збереженою фракцією викиду лівого шлуночка, ФК І. План лікування: небілет 5 мг т х 1-2 р/д - контроль АТ; магнерот 1т х 3 р/д - 1 місяць; оперативне лікування- протезування АК; обмеження фізичних та психоемоційних навантажень. Також, як вбачається з виписки з історії хвороби №3748, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Черкаський обласний кардіологічний центр» Черкаської обласної ради з 17.11.2022 року по 06.12.2022 року з діагнозом ВВС: аномалія розвитку двостулковий аортальний клапан. Недостатність АК ІІ-ІІІ ст. Пролапс передньої стулки МК І-ст. Початкове розширення висхідного відділу аорти. Протезування аортального клапана (ПАК №25, механічний) 28.11.2022 року. СН ІІАст.зі збереженою фракцією викиду лівого шлуночка, ФК ІІ. Суд звертає увагу на те, що вказані медичні документи датовані 07.06.2021 року, 28.07.2022 року та 06.12.2022 року. Оспорюваний договір дарування був укладений 28.01.2021 року. Будь-яких доказів, які свідчать про те, що на момент укладання договору дарування позивач хворів на саме на тяжку хворобу, позивачем та його представником суду не надано. Подана медична документація не підтверджує того, що стан здоров`я позивача був в критичному стані. Інших доказів суду не подано. Також, не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України наявність у позивача заборгованості перед відповідачем та кредитними установами. Позивач та його представник вказували також на те, що договір було укладено на вкрай невигідних для нього умовах. Разом з тим, договір дарування не передбачає в цілому отримання будь-якої вигоди дарувальнику, дані договори є безоплатними. Також позивач в судовому засіданні не надав пояснень та доказів тому, що з даруванням нерухомого майна, його проблеми мали вирішитись. Також при вирішення спору, суд враховує висновок ВС, викладений в постанові № 369/13272/18-ц від 29.03.2021 року, згідно з яким правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК Українита предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Окремо суд звертає увагу на те, що при укладанні договору дарування нотаріусом було роз`яснення наслідки недійсності вказаного правочину. Так. в преамбулі договору зазначено, що сторони, укладаючи цей договір, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті та діють добровільно, розуміють значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Як вбачається з пунктів 1.1., 1.2., договору, [PERSON] (син) передає безоплатно у власність, а [PERSON] (мати) приймає у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира належить « Дарувальнику » на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. 17.07.2018 року за реєстровим номером 2695. В пункті 3.1 договору зазначено, що « Дарувальник » стверджує та гарантує що договір укладається не під впливом тяжкої для «Дарувальника» обставини. Відповідно до п.3.2 договору «Дарувальник» і «Обдаровувана» стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. В пункті 6.2 договору зазначено, що вимоги чинного законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, що укладається, зокрема, під впливом помилки (ст.229 ЦК України), обману (ст. 230 ЦК України), насильства (ст.231 ЦК України), тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України), наслідків фіктивного правочину (ст. 234 ЦК України), удаваного правочину (ст. 235 ЦК України), а також зміст п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків в редакції постанови КМУ від 14.01.2009 за №5, ст.ст. 182,203,210,215-220,225,228-236, 717-728 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57-60 Сімейного кодексу України, зміст ст. 174 Податкового кодексу України, зміст ст.10,18,19,34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.27 Закону України «Про нотаріат» сторони ознайомлені. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними. Так, позивачем не доведено, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та, що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір, укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 28.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] . Оскільки в задоволенні основної вимоги відмовлено, слід відмовити й в задоволенні похідних вимог - визнати припиненим право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . На підставі наведеного, ст.ст.203,215,233, 328,717-722 ЦК України,

Outcome: dismissed