Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

Позивач 07.04.2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 25/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: А1 житловий будинок, а2 прибудова, загальною площею 158,5 кв.м., житловою 93,3 кв.м., допоміжною 59,0 кв.м., Б1 сарай, Д1 сарай з шийкою, Ж1 гараж, З1 літня кухня, И1 сарай, Л1 вбиральня, № 1-5, І споруди, припинивши право власності [PERSON] , на частину домоволодіння, яка належала йому на підставі договорів купівлі-продажу: 11/100 частин домоволодіння від 10.02.1990 року та 14/100 частин домоволодіння від 26.04.1989 року. Позов мотивований тим, що позивач є власником 75/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі: 53/100 частин за договором купівлі-продажу від 26.07.1984 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3285, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 31.07.1984 року та записаного в реєстрову книгу № 68 за реєстровим № 63; 22/100 частин за договором купівлі-продажу від 14.12.2021 року, посвідченого П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-611. Відповідач є юридичним власником 25/100 частин спірного домоволодіння на підставі: 11/100 частин згідно договору купівлі-продажу від 10.02.1990 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-718, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 16.03.1990 року та записаного в реєстрову книгу № 440 за реєстровим № 33; 14/100 частин згідно договору купівлі-продажу від 26.04.1989 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1194, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 09.06.1989 року та записаного в реєстрову книгу № 440 за реєстровим № 33. Позивач переїхав мешкало будинку в 1984 році, де і був зареєстрований. У 1989 році відповідач прибав частину домоволодіння та переїхав мешкати до будинку, де і був зареєстрований. У 1980 році домоволодіння було фактично поділено на 4 квартири, де: в квартирі [ADDRESS] після придбання мешкав позивач з родиною; у квартирі [ADDRESS] мешкала [PERSON] , у якої позивач придбав частину домоволодіння; у квартирі [ADDRESS] та квартирі [ADDRESS] мешкав відповідач. [PERSON] приблизно в 1998 році виїхала з будинку, а в 2021 році продала позивачу належну їй частину домоволодіння. Відповідач мешкав у домоволодінні з 1989 року і по 1991 рік, згодом переїхав за іншою адресою і лише навідувався до спірного будинку. Оскільки за його частиною ніхто не доглядав, вона почала потроху руйнуватись. Відповідач повідомив позивача, що належна йому частина домоволодіння незначна у розмірах, йому не потрібна і доглядати її він не бажає. Приблизно з початку 1992 року відповідач до будинку не приходив, його місце проживання позивачу не відоме. Відповідач фактично відмовився від своєї частини домоволодіння. Позивач почав користуватись частиною домоволодіння відповідача, підтримувати її в належному стані. Таким чином, близько 30 років позивач користувався частиною домоволодіння, що юридично належить відповідачу. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість його представник адвокат Боровик Л.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових зав та/або відзиву від нього не надходило. Представник третьої особи територіальної громади особі Дніпровської міської ради просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своїх поясненнях представник посилався на те, що позивачем не надано доказів утримання майна, наявності добросовісності володіння. Обізнаність позивача про те, що нерухоме майно належить відповідачу виключає умову його добросовісності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.05.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] є власником 75/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , які належать йому на підставі: -53/100 частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.1984 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3285, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 31.07.1984 року та записаного в реєстрову книгу № 68 за реєстровим № 63 (а.с. 11-12); -22/100 частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2021 року, посвідченого П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-611 (а.с. 13-14). [PERSON] є власником 25/100 частин вищезазначеного домоволодіння на підставі: -11/100 частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.1990 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-718, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 16.03.1990 року та записаного в реєстрову книгу № 440 за реєстровим № 33; -14/100\~частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.1989 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1194, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 09.06.1989 року та записаного в реєстрову книгу № 440 за реєстровим № 33 (а.с. 15). Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Приймаючи до уваги те, що позивач знав про те, хто є власником спірної частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку він просить визнати за ним право власності за набувальною давністю, не можна вважати володіння позивачем 25/100 частинами домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , добросовісним. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Враховуючи, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed