Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 02 червня 2021 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 592. У шлюбі у подружжі народилися діти: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 09.01.2015, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 25.01.2020. Позивач звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу. У шлюбі сторонами спільно придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської Братушко А.В. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17330482 від 19.11.2014. Позивач зазначила, що вищевказана квартира є спільним майном подружжям, у зв`язку з чим просила суд визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . 20.12.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 18.02.2022 [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Шлюб було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 592 від 02.06.2012. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.02.2022 в цивільній справі № 760/31957/21 шлюбу між подружжям було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . 19.11.2014 була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.11.2014, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушко А.В. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17330482 від 19.11.2014. [PERSON] вказав, що вищевказана квартира була придбана ним за власні (особисті) кошти, які не стосуються спільного сімейного бюджету подружжя. В період часу з моменту реєстрації шлюбу та до моменту придбання вищевказаної квартири подружжя особистих коштів не мало, оскільки сімейний дохід складався виключно з заробітної плати в розмірі близько 4\~000 грн., яку отримував [PERSON] , що унеможливлювало накопичення відповідної суми коштів на придбання власного житла. [PERSON] зазначив, що він отримав 1 /2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності, виданого 20 вересня 1999 року Управління справами Національної академії наук України, внаслідок приватизації. Інша Ѕ частини за адресою: [ADDRESS] належала його матері [PERSON] , на підставі свідоцтва на право власності, виданого 20 вересня 1999 року Управлінням справами Національної академії наук України, внаслідок приватизації. Як вказано в зустрічній позовній заяві, за домовленістю між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] останній передав свою Ѕ частини вищезазначеної квартири у власність своєї матері [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 14 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В. за реєстровим № 1735; згідно з витягом про державну реєстрацію прав, виданим 20 листопада 2012 року № 36337248 вищевказаний договір зареєстрований в електронному реєстрі комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна» 20 листопада 2012 року за реєстраційним № 38176479. Домовленість між [PERSON] та його мамою [PERSON] полягала в тому, що він передає у власність свою частину вищевказаної квартири, але у разі неспроможності купівлі власного житла [PERSON] та за іншої необхідності [PERSON] здійснить продаж даної квартири та не менше ніж половину її вартості віддасть [PERSON] . [PERSON] вказав, що реалізуючи попередню домовленість, його матір [PERSON] 10 [INFO] продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 10.09.2014, зареєстровано в реєстрі за № 2166. Відповідно до вказаного договору дана квартира була реалізована за 1\~386\~194 грн. Як вказано в зустрічній позовній заяві, після продажу вищезазначеної квартири [PERSON] передала [PERSON] , як своєму сину, а не подружжю, грошові кошти в розмірі 965\~827 грн. для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Дана сума була внесена [PERSON] на власний депозитний рахунок [NUMBER] в ПУМБ в період часу з 01.11.2014 по 14.11.2014. В подальшому, 19.11.2014 з вищевказаного депозитного рахунку кошти в сумі 872\~100 грн. було знято на власний рахунок [PERSON] UA [NUMBER] в ПУМБ, з якого здійснено оплату за придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , а саме перераховано 863\~460 грн., тобто повну вартість даної квартири, яка вказана у відповідному договорі купівлі-продажу від 19.11.2014. [PERSON] зазначив, що фактично спірна квартира була придбана ним за власні кошти, отримані від його матері, з реалізованого нею майна, в якому він мав свою частку, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнати право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що була придбана під час перебування у шлюбі. 21.02.2022 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було прийнято до свого провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 12.05.2022 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування доказів. 20.06.2022 представником [PERSON] був поданий відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що за змістом договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.11.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушка А.В., продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю сторін договору та з врахуванням висновку про вартість об`єкта оцінки ТОВ «Лідер Плюс» продаж вчинено за 863\~460,00 грн. Зі змісту п. 16 Договору вбачається, що на момент укладення договору покупець [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Об`єкт нерухомості купується за спільні кошти подружжя, що підтверджується заявою про згоду, яку надала дружина Покупця - [PERSON] . Придбаний об`єкт нерухомості буде являтися предметом спільної сумісної власності подружжя. Представник [PERSON] зазначив, що квартира купувалась як спільне майно подружжя, де проживатиме родина, і є предметом спільної сумісної власності подружжя. На спростування презумпції спільності майна подружжя, зокрема, що грошові кошти в сумі 863\~460,00 грн., сплачені за спірну квартиру, не були спільними подружжям відповідачем за первісним позовом не надано жодних доказів. Долучений до матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] від 10.09.2014 лише вказує, що особа 1 продала, а особа 2 купила квартиру. Доказів причетності цих осіб чи отриманих за договором грошових коштів до сторін у справі № 369/17757/21 [PERSON] не додано. З виписок по операціям клієнта банку ПУМБ [PERSON] також не вбачається, хто вносив кошти на рахунок, відповідно до яких правочинів, чи являються ці кошти особистими чи спільними як подружжя. Просила задовольнити первісну позовну заяву, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. 28.06.2022 представник [PERSON] подав до суду відповідь на відзив за вх. № 16363, відповідно до якого зазначив, що наведені у відзиві твердження та посилання на нормативну базу не підтверджують позовні вимоги за первісним позовом та не спростовують позовні вимоги за зустрічним позовом. В судовому засіданні, в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] . 07.12.2022 у судове засідання позивач та представник позивача з`явилися. Первісний позов підтримала та просили суд задовольнити. Щодо вимог зустрічного позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні. Відповідач та представник відповідача у судове засідання 07.12.2022 року з`явилися. Проти задоволення первісного позову заперечували та просили суд відмовити. Зустрічний позов підтримали та просили суд задовольнити. У судовому засіданні 07.12.2022 було оголошено перерву до 17 год. 30 хв. В подальшому учасники справи не з`явилися, про час, місце повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 02 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Шлюб було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 592 від 02.06.2012, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.02.2022 в цивільній справі № 760/31957/21 шлюбу між подружжям було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . 19.11.2014 була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.11.2014, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушко А.В. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17330482 від 19.11.2014. Відповідно до п. 16 вищезазначеного договору, та [PERSON] , як дружина покупця - [PERSON] , надала згоду на його укладання. Відповідно до вимог ч.3\~ст.368\~Цивільний кодексу\~України (далі ЦК України)\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст.372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом\~ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65\~ СК України. За приписами положень ч.1\~ст.71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Зі змісту п.п. 23,24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У відповідності до положень ст.57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суд критично відноситься до доводів позивача за зустрічним позовом, що спірне нерухоме майно було набуте за його особисті кошти у зв`язку із отриманням останніх від продажу його матір`ю квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2014, оскільки суду не надано належних доказів, що [PERSON] передала їх останньому та їх цільове призначення було купівля спірної квартири. Так, з наданих до суду виписок по банківським операціям не можливо становити джерело надходження грошових коштів на рахунок позивача за зустрічним позовом. Наявність будь-яких домовленостей, оформлених у передбачений законодавством спосіб, між [PERSON] та [PERSON] матеріали справи не містять. Крім того, договір купівлі-продажу квартири від 19.11.2014 не містить інформації, що спірна квартира придбана за кошти, що є особистою власністю покупця [PERSON] , а натомість з договору вбачається, що на купівлю нерухомості нотаріусу надавалася письмова заява про згоду дружини покупця. До показів допитаних свідків суд відноситься критично, оскільки по-перше, вони є близькими родичами сторін та можуть бути зацікавлені в розгляді справи, а по-друге, їхні показання не скасовують вищесформовані висновки суду. Суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін за первісним позовом, тобто наявні законні підстави для визнання за ними по Ѕ частині на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як наслідок суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної вимоги про визнання вищезазначеної квартири особистою приватною власністю [PERSON] . Щодо інших тверджень, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved