Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приютівський Старостинський округ Ганнівська сільська рада Новоукраїнського району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстрований його син [PERSON] , відповідач по справі, якого вироком Новоукраїнського районного суду від 22.12.2021 року було визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190 КК України, ч.3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць. Відповідач не мешкає в житловому будинку з 06.05.2021 року, оскільки перебуває в місцях позбавлення волі та у відповідності до ст. 405 ЦК України втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, позивач зазначив, що реєстрація відповідача в будинку спричиняє його родині певні перешкоди у користуванні будинком, так як його син неодноразово таємно викрадав майно, товарно-матеріальні цінності, які належать родині без його відому, тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.04.2022 року позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 20.04.2022 року від позивача через канцелярію суду, на виконання ухвали суду, надійшла позовна заява в новій редакції та долучено квитанцію про доплату судового збору. Ухвалою суду від 21.04.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 11.01.2023 року через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовільнити. Від відповідача [PERSON] , який утримується у ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор Кіровоградської області» через канцелярію суду 11.01.2023 року надійшла заява, в якій він просить провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення. Представник Приютівського Старостинського округу Ганнівської сільської ради, Новоукраїнського району в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв та клопотань до суду не надходило. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши докази у справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі є рідним сином позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане 17.12.2021 року Новоукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 4). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2021 року та копії довідки (витягу з господарської книги), яка видана старостою Ганнівської сільської ради О.Щербиною житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 8, 9). Згідно довідки від 26.08.2021 року за № 172, яка видана старостою Приютівського старостинського округу Ганнівської сільської ради О.Щербиною, у вказаному житловому будинку зареєстрований син позивача [PERSON] , відповідач по справі, який не мешкає в житловому будинку з 06.05.2021 року (а.с. 6). В матеріалах справи міститься, засвідчена належним чином, копія вироку Новоукраїнського районного суду від 22.12.2021 року відповідно до якого [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць (а.с. 10-11). З відповідного вироку вбачається, що злочин вчинений повторно відносно членів сім`ї відповідача, а саме його матері та її майна. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Главою 28 ЦК України визначено житло як об`єкт права приватної власності. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Згідно положення ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті71,72,116,156 ЖК України; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням здійснюється на підставі судового рішення. Як достовірно встановлено судом, відповідач [PERSON] не проживає у житловому будинку його батьків по [ADDRESS] . З матеріалів справи вчабається, що відповідач засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць, що підтверджується вироком Новоукраїнського районного суду, в якому зазначено початок строку відбування покарання з 16.12.2021 р. (з моменту затримання відповідно до ухвали Новоукраїнського районного суду від 16.12.2021 року, щодо обрання йому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою). З відповідного вироку вбачається, що злочин вчинений повторно відносно членів сім`ї відповідача, а саме його матері та її майна.На даний час відповідач знаходиться в ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор», проте в матеріалах справи міститься власноруч написана заява відповідача [PERSON] від 11.01.2023 року, в якій він не заперечує проти задоволення позову. Частиною 1 статті 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідач фактично визнав позовні вимоги, що підтверджується власноруч написаною ним заявою, оцінивши доводи у їх сукупності, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, ураховуючи непорушність права приватної власності позивача на його житло, наявність перешкод у використанні цього права, а також факт непроживання останнього у спірному житловому приміщенні. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позовні вимоги задоволено, позивач не просить стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати, суд вважає, що позовні вимоги слід залишити за позивачем.

Outcome: approved