Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

16 вересня 2022 року представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі- АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначено, що з 18.02.2002 позивач працювала на посаді вантажника станції Вечірній Кут Криворізької дирекції залізничних перевезень Державного підприємства Придніпровська залізниця, з 18.02.2020 переведена агентом комерційним 2 категорії станції Вечірній Кут та 15.03.2022 звільнена з посади структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. З 04.09.2017, з 18.08.2018, з 27.08.2019, з 30.09.2019, з 25.02.2020, з 12.09.2020 та з 23.02.2021 їй надавалась щорічна тарифна відпустка. З цього приводу вона зверталась кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати їй матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до п. 3.1.16 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак матеріальна допомога була їй надана: у 2017 році в розмірі 2105 грн., у 2018 році - 2301,25 грн., у 2019 році - 2508,75 грн., у 2020 році - 2746,25 грн., у 2021 році - 4540,00 грн. Позивач вважає, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені пунктом 3.1.16. Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, виплачуючи її у розмірі меншому за встановлену на час виплати мінімальну заробітну плату. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця», суму в розмірі 7894,75 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 22 березня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 17 листопада 2022 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнав. Зазначив, що спір виник з підстав невиконання роботодавцем умов Колективного договору, отже такий спір є колективним трудовим спором. Вказує, що у п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 від 06.12.2016 встановлено, що мінімальна заробітна плата як розрахункова величина у колективних договорах та угодах всіх рівнів не застосовується. За вказаних обставин АТ «Українська залізниця» використовувало під час виплати допомоги на оздоровлення розрахункову величину у виді 125% прожиткового мінімуму. Зазначає, що позивачем попущено строки звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України. 13 грудня 2022 року до суду надійшли письмові доповнення до відзиву на позовну заяву, згідно якого відповідач вказував, що матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати. Зазначив, що позивачем не враховані критерії пропорційності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та зазначив, що відповідачем не дотримано положень Колективного договору при виплаті [PERSON] допомоги на оздоровлення. В подальшому до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві. Також просив суд застосувати критерії пропорційності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та не заперечується сторонами у заявах по суті справи, що спір виник у зв`язку із виплаченим працівнику розміром матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення трудового законодавства. [PERSON] з 18.02.2002 працювала на посаді вантажника станції Вечірній Кут Криворізької дирекції залізничних перевезень Державного підприємства Придніпровська залізниця, з 18.02.2020 переведена агентом комерційним 2 категорії станції Вечірній Кут та 15.03.2022 звільнена з посади структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. (а.с. 7-13) Пунктом 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Згідно з\~п.\~1.4\~Колективного договору,\~зміни і\~доповнення до\~колективного договору,\~що не\~погіршують соціального\~та економічного\~становища працівників\~залізниці,\~вносяться протягом\~строку його\~дії за\~погодженням сторін\~і затверджуються\~на спільному\~засіданні керівництва\~залізниці і\~президії Дорпрофсожу,\~а всі\~інші \~на конференції\~трудового колективу. (а.с. 18-20) Пунктом 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2012 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. (а.с. 21-22) У відповідності до довідки СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» від 28.07.2022 за № 239, [PERSON] було виплачено матеріальну допомогу до відпустки 2017 року 2105,00 грн., 2018 року 2301,25 грн., 2019 року 2508,75 грн., 2020 року 2746,28 грн., 2021 року 4540,00 грн. (а.с. 15) 22 серпня 2022 року позивач звернувся з заявою до начальника СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про відшкодування недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена їй не у повному обсязі, що не узгоджується з Колективним договором. Крім того, просила нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з дати звільнення 15.03.2022 по день виплати належних сум, виходячи з розміру її середнього заробітку. (а.с. 16) Листом начальника СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 05.09.2022 за № 485/ДН відмовлено [PERSON] у здійснені доплати матеріальної допомоги на оздоровлення. (а.с. 17) Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до вказівки 29.03.2017 № Ц/6-25/7139-17 за ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В.Бубняка керівництво регіональної філії «Придніпровська залізниця» та президія Дорпрофсожу постановили застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». (а.с. 17) Також, з метою покращення соціальних стандартів працівників регіональної філії, передбачених Колективним договором Придніпровської залізниці, внесені зміни від 10.06.2021 № Ц-6/7-91/2169-21, які погоджено з АТ «Укрзалізниця» та президією Дорпрофсожу, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується працівнику за його письмовою заявою у розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатної особи, встановлених законодавством України на 01 січня звітного року. (а.с. 79) Згідно з\~п.\~1.4\~Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу, а всі інші на конференції трудового колективу. ( а.с. 18-20) Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць з 01 травня 2017 року, був встановлений на рівні 1684,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2105,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1 841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2019 року був встановлений на рівні 2 007,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2 197,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 746,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн., тому 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом, становить 4540,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн. Таким чином, прийняття відповідачем з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказане рішення повинно прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2105,00 грн., тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення не підлягає застосуванню вказівка від 29.03.2017 № Ц/6-25/7139-17 ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В.Бубняка, зі змінами від 10.06.2021 № Ц-6/7-91/2169-21, які погоджено з АТ «Укрзалізниця» та президією Дорпрофсожу, яка погіршує становище працівників, а підлягає застосуванню п. 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки. Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення у сукупному розмірі 7894,75 грн. (за 2017 року в розмірі 1095 грн., за 2018 рік в розмірі 1421,75 грн., за 2019 рік в розмірі 1664,25 грн., за 2020 рік в розмірі 2253,75 грн., за 2021 рік в розмірі 1460,00 грн.) є неправомірними, й заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом не приймаються доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд приходить висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Доводи відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а відтак цей спір є колективним, суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Так, матеріали справи не містять відомостей про те, що було сформовано вимоги найманих працівників, профспілок, аналогічні позовним вимогам, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», а тому суд приходить до висновку, що між сторонами відсутній колективний трудовий спір. Також судом не приймаються доводи відповідача про те, матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати виходячи з наступного. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. - додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц (провадження № 61-2793св18). Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, станом на день звільнення позивача із займаної посади 15.03.2022 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2021 роки в розмірі 7894,75 грн. Враховуючи викладене, суд вбачає наявність у [PERSON] права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, на підставі ст. 117 КЗпП України. Середній заробіток за час затримки розрахунки при звільнені розраховується відповідно до вимог пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених винним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату № 142, наданої АТ «Укрзалізниця», середньоденна заробітна плата [PERSON] за період січень-лютий 2022 року становить 438,93 грн. (а.с. 78) Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення становить 89541,72 грн. (204 робочих дні х 438,93 грн.), що більш ніж у одинадцять разів перевищує розмір заборгованості з невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2022 року по день винесення рішення в сумі 7894,75 грн. Доводи відповідача про те, що позивачем пропущено встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду із позовом про стягнення недоплаченої заробітної плати, суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). За положеннями п. 1 гл. ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Звертаючись 16 вересня 2022 року із даним позовом, [PERSON] не пропустила строк звернення до суду з позовом, оскільки строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжені відповідно до положень глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто до 31 грудня 2022 року. За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено, з АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн. У відповідності до ст. ст. 10, 13, 18, 47, 97, 116, 117, 233 КЗпП України,

Outcome: partial