Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є визнання такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , її малолітнього сина, [PERSON] , та [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.01.2022 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач обґрунтовує позов тим, що 30.08.2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» (далі - банк) та [PERSON] уклали кредитний договір № 49.4/78/07-Zn. В якості забезпечення кредитного договору № 49.4/78/07-Zn від 30.08.2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець-1) (та майновий поручитель - [PERSON] (іпотекодавець-2) уклали іпотечний договір № 49.12/78/1376/07. Крім того, 30.08.2007 року [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» уклали договір поруки №49.4/78/07-Zn. Згодом, ПАТ «Дельта Банк» (правонаступник ВАТ «Кредитпромбанк») (Первісний Іпотекодержатель) та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 49.12/78/1376/07, посвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І., 30.08.2007 року, зареєстрованим за реєстровим № 2235 від 29 березня 2019 року. У зв`язку з цим, [PERSON] направив [PERSON] та [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів, однак, ані [PERSON] , ані [PERSON] грошові кошти так і не повернули. [PERSON] зареєструвала місце проживання своєї дитини - [PERSON] у квартирі, яка фактично належить [PERSON] , чим порушила його права, як власника. Вважає, що вона навмисно здійснила реєстрацію малолітньої дитини з метою, щоб [PERSON] не мав змоги вільно розпоряджатися своїм майном.Окремо зазначаю, що відповідачі не проживають у спірній квартирі вже досить давно, жодних дій з приводу утримання майна не здійснюють, а тому, є лише тягарем для позивача. Оскільки, [PERSON] , разом з малолітнім сином [PERSON] , та [PERSON] не звертаються добровільно для зняття їх з реєстрації зі спірної квартири, то позивач змушений звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав. Відповідач-1 подав до суду відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позовні вимоги не ґрунтуються на обов`язкових вимогах законодавства, є необґрунтованими та недоведеними. Позбавлення відповідачів та малолітньої дитини права користування житловим приміщенням не передбачено ЗУ «Про іпотеку» та укладеним між сторонами договором іпотеки. Відповідач-2 подав до суду відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позовні вимоги не ґрунтуються на обов`язкових вимогах законодавства, є необґрунтованими та недоведеними. Позбавлення відповідачів та малолітньої дитини права користування житловим приміщенням не передбачено ЗУ «Про іпотеку» та укладеним між сторонами договором іпотеки. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні, яке відбулось 09.01.2023 року, представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. В судовому засіданні, яке відбулось 09.01.2023 року, представник відповідачів заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на викладене у відзиві. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 30.08.2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 49.4/78/07-Zn. Відповідно до п.1.1. кредитного договору банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 138000 доларів США, строком до 29.08.2020 року. В якості забезпечення кредитного договору № 49.4/78/07-Zn від 30.08.2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець-1) (та майновий поручитель - [PERSON] (іпотекодавець-2) уклали іпотечний договір № 49.12/78/1376/07. Відповідно до п. 4.1. вищевказаного Договору за рахунок майна Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, якій визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із прострочкою виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором, витратами пов`язаними із звернення стягнення на Майно, витратами пов`язаними з утриманням та збереженням Майна, витратами на страхування Майна, та й витрати, обумовлені виконанням умов цього договору. 30.08.2007 року [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» уклали договір поруки №49.4/78/07-Zn. ПАТ «Дельта Банк» (правонаступник ВАТ «Кредитпромбанк», який є первісним Іпотекодержателем) та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 49.12/78/1376/07, посвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І., 30.08.2007 року, зареєстрованим за реєстровим № 2235 від 29 березня 2019 року. Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору на умовах цього Договору, Договору №1214/к купівлі-продажу майнових прав від 29.03.2019 року та на підставі Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-01-28-000133-b від 20.03.2019 року, Первісний іпотекодержатель передає (відступає) Новому Іпотекодержателю право вимоги за Іпотечним -оговором № 49.12/78/1376/17 від 30.08.2007 p., укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 49.4/78/07-Zn від 30.08.2007 p., право вимоги за якими перейшло в AT «Дельта Банк» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 26 червня 2013 року між Відкритим акціонерним товариством Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1441. Згідно з п. 1.2. вищевказаного Договору відповідно до Іпотечного договору іпотекодавці з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за основним договором передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме житлову квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат загальною площею 65,70 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м. та належить Іпотекодавцям на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1999 року та Договору купівлі-продажу частини квартири від 08 серпня 2001 року за реєстровим номером № 2702. Відповідно до п. 1.3. вищезазначеного Договору Цей Договір укладено на підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з тим, що між новим Іпотекодержателем та Первісним Іпотекодержателем укладено Договір купівлі-продажу за Основним Договором та наслідок укладання цього Договору до нового Іпотекодержателя переходять всі права Первісного Іпотекодержателя за Договором іпотеки, які забезпечують вимоги за основним Договором. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22.05.2019 року [PERSON] набув права власності на забезпечену іпотекою квартиру, а саме: квартиру [ADDRESS] . З відповіді Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02 грудня 2020 року № 109/05/50-8344 вбачається, що реєстрація місця проживання новонародженої дитини [PERSON] , [INFO] , була здійснена 15.05.2020 року за місцем реєстрації матері [PERSON] (зареєстрована за даною адресою з 12.04.1997 р. по теперішній час) відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання. При реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників документи, що підтверджують право на проживання в житлі та згода власників/співвласників не вимагаються. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 29, 310 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Згідно з пунктом 4 ст.31 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", вбачається, що, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У Постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 638/13030/13-ц провадження № 61-20713св18) вказано, що «Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час». З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що право члена сім`ї власника будинку квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на це нерухоме майно, а, отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цим майном. А тому, суд дійшов висновку, що проживання відповідачів, які не є членами сім`ї позивача і дозволу на проживання яких останній не надавав, обмежує його права, як власника майна на володіння, користування і розпорядження належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі в добровільному порядку не знялися з реєстрації, чим чинять позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Отже, право позивача, як власника, підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Суд зазначає, що рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є достатньою правовою підставою для зняття відповідачі з реєстрації. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved