Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

16 листопада 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), Волинського національного університету імені Лесі України (далі - відповідач-2, ВНУ ім. Лесі України) про виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі ордеру від 03 травня 2007 року позивачу та відповідачу-1 було надано по ліжко-місцю у кімнаті [ADDRESS] ). В подальшому, ордером №119 від 11 травня 2016 року кімнату в цілому надано для проживання відповідачу-1, однак вказаний ордер був визнаний недійсним постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі №161/19974/19. Позивач вважає, що відповідач-1 втратила правову підставу для проживання у спірній кімнаті, а тому просить суд виселити її з цього житлового приміщення. Відповідач-1 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила та вказала, що в неї є дійсний ордер на проживання в гуртожитку від 03 травня 2007 року, а тому вона не може бути виселена з нього. Відповідач-2 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив та вказав, що відповідач-1 має дійсний ордер на проживання у житловому приміщенні, а тому відсутні правові підстави для її виселення. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач-1 та її представник, а також представник відповідача-2 у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з рішенням спільного засідання адміністрації та президії профкому працівників Волинського державного університету імені Лесі Українки від 11 квітня 2007 року позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] надано по ліжко-місцю в кімнаті № 912-2 гуртожитку № 5 ВДУ імені Лесі Українки. [PERSON] видано ВДУ імені Лесі Українки 03 травня 2007 року ордер № п3/18 на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку університету. За вказаною адресою зареєстроване постійне місце проживання позивача та відповідача-1. 11.05.2016 відповідачем Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки (раніше ВДУ імені Лесі Українки, наразі - ВНУ імені Лесі України) відповідачу [PERSON] було видано ордер № 119 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати у комунальній квартирі за адресою [ADDRESS] . В гуртожитку була змінена нумерація кімнат - з № 912-2 на № 104-2. Вказані обставини встановлені постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі №161/19974/19, яка ухвалена у спорі між тими самим сторонами, а тому повторному доказуванню вони не підлягають. Вказаною постановою визнано недійсним ордер № 119 від 11 травня 2016 року, виданий Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки на ім`я [PERSON] на право зайняття жилого приміщення жилою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати у комунальній квартирі за адресою [ADDRESS] . Надаючи свою правову оцінку доводам позивача про необхідність виселення відповідача-1 із займаного нею приміщення, суд зазначає таке. Статтею 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, згідно зі статтею 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. З матеріалів справи, зокрема з трудової книжки відповідача-1 слідує, що вона працювала у відповідача-2 у період з грудня 2000 року по листопад 2016 року та була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату) (а.с.148-156). Гуртожиток № 5 в місті Луцьку на [ADDRESS] належить державі Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України на праві державної власності. Право оперативного управління належить Східноєвропейському національному університету імені Лесі Українки. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності, виданим 22 березня 2011 року на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 17 березня 2011 року № 218-8, та Витягом про державну реєстрацію права власності від 25 травня 2011 року, що, зокрема, встановлено у постанові Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі №161/19974/19. Доказів зміни статусу спірного гуртожитку у житловий будинок, зокрема відповідне рішення органу місцевого самоврядування сторони суду не надали, а тому на спірні правовідносини поширюються правові норми, що регулюють саме проживання у гуртожитках, а не житлових будинках, як помилково зазначає сторона позивача (глава 4 ЖК України, Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»). Оскільки відповідач-1 постійно та протягом тривалого часу проживає у гуртожитку, була звільнена з роботи з об`єктивних підстав, що не входять до переліку, зазначеному у ч.2 ст.132 ЖК України, а також має дійсний ордер на зайняття ліжко-місця від 03 травня 2007 року, який ніким не скасовувався, не визнавався недійсним та не змінювався, суд дійшов висновку, що вона не може бути виселена із займаного нею житлового приміщення з підстав, які заявлені позивачем, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Решта пояснень та доводів не спростовують висновків суду.

Outcome: dismissed