Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

У листопаді 2021 року представник позивача- [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання спільним майном подружжя транспортний засіб «Nissan Note», д/н [NUMBER] , 2011 року випуску та квартиру в [ADDRESS] та в порядку поділу майна визначити право власності на квартиру за [PERSON] , а за відповідачем на транспортний засіб. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 29.11.2021р. рішенням суду розірвано шлюб. За час спільного сімейного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, що складається з транспортного засобу,а саме автомобіля «Nissan Note», д/н [NUMBER] , 2011 року випуску та квартиру [ADDRESS] . 16.10.2009р. позивачу за договором дарування було подаровано квартиру [ADDRESS] . 12.10.2016р. позивачем було продано вищевказану квартиру та придбано [ADDRESS] . Просить позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2022 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, якою просить розгляд справи провести за її відсутності та просила визнати за нею право власності на квартиру та за відповідачем право власності на автомобіль . Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 02.09.2006 року між сторонами Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 1316/а.с.9/. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] /а.с.10-12/. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2021р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/а.с.13/ Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: «Nissan Note», д/н [NUMBER] , 2011 року випуску та квартиру [ADDRESS] /а.с.14-18/. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.ст.70,71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні. А тому присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Поряд з цим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі № 6-3999цс17. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №331/8757/14-ц. Судом встановлено, що [PERSON] 16.10.2009р. було подаровано квартиру за адресою [ADDRESS] , яку в подальшому 20.10.2016 року продано та в цей же день було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , тобто за особисті кошти позивача. Тому суд визнає квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача. Також судом встановлено придбання транспортного засобу сторонами в період шлюбу та згодою сторін суд визнає право власності на автмобіль за відповідачем. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved