Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

17.11.2022 року позивач звернувся до суду із відповідною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки 2000,00 доларів США (що еквівалентно по курсу Національного банку України 78800,00 грн. на час звернення до суду з позовом) за договором позики, укладеним у формі письмової розписки від 15.11.2017 року зі строком виконання 15.11.2022 року, а також судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4700,00 грн. Підставою звернення до суду позивач зазначив відсутність добровільного погашення боргу відповідачкою в обумовлені сторонами строки. Ухвалою судді від 25.11.2022 року справа була прийнята до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, призначено перше судове засідання по справі, визначено відповідачу строк для подання відзиву та зустрічної позовної заяви, встановлено строки для сторін для виконання вимог статей 179-180 ЦПК України (а.с.18). Перед початком судового засідання 20.12.2022 року позивач надав суду про розгляд справи за його відсутністю та підтримку позовних вимог разом з оригіналом квитанції про надання йому правничих послуг адвоката Лєдєньової Світлани Миколаївни на суму 4500,00 грн. від 15.11.2022 року (а.с.22-23). Ухвалою суду від 20.12.2022 року провадження у справі було відкладено через першу неявку у судове засідання відповідачки без поважних причин, встановлено відсутність відзиву (а.с.39). У судове засідання позивач не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.28). 05.01.2023 року надав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.31). Відповідачка у судове засідання повторно не прибула, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.29-30), причини неявки суду не повідомила. Від її імені зворотне повідомлення повернулося до суду із відміткою органу поштового зв`язку про те, що адресат за вказаною адресою відсутній. Таким чином, судом встановлюється повторна неявка у судове засідання належним чином повідомленої відповідачки без поважних причин, що дозволяє суду у порядку ч.4 ст.223 ЦПК України розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Тому суд у порядку статей 280 та 281 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, однак частково, виходячи з наступного. 15.11.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики у формі письмової розписки, на підставі якої відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США, з терміном повернення до 15.11.2022 року, тобто уся сума боргу повинна була бути погашена одноразово наприкінці строку дії правочину між сторонами, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією відповідної розписки, текст якої та її суть відповідачкою не оспорювалися (а.с.4). Таким чином, договір між сторонами мав чіткий строк його закінчення, однак відповідачка отримані нею у позику кошти у визначений у договорі строк не повернула без пояснення причин таких дій зі свого боку. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Абзацом другим частини першої статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг майна чи коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання майна чи коштів. Тому вимоги позивача щодо стягнення грошових коштів у розмірі 2000,00 доларів США саме з відповідачки знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню. Суд погоджується також з вимогою позивача щодо можливість стягнення коштів отриманих у борг у валюті отримання позики з визначенням їх еквіваленту у національній валюті України - гривні для обрахування ціни позову, оскільки таке право позивача передбачено висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, зокрема в якій було зазначено наступне. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимоги позовної заяви [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню відповідно до вимог чинного законодавства. Відносно судових витрат по справі суд задовольняє вимоги позивача частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду із відповідним позовом, які складаються із судового збору у розмірі 992,40 грн. Вказані вимоги належним чином підтверджені та відповідають прямим вимогам законодавства в цій частині. Щодо стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4700,00 грн. на підставі ст.137 ЦПК України, які позивач бажав стягнути з відповідачки, суд зазначає наступне. Перш за все суд зазначає, що до суду в цій частині заявлено до стягнення три платежі, з яких 200,00 грн. - за складання боргової розписки на підставі копії квитанції №23 від 15.11.2017 року, 1500,00 грн. - за складання позовної заяви та 3000,00 грн. - за ведення справи у суді на підставі долученої позивачем 20.12.2022 року квитанції без номеру від 15.11.2022 року (щодо обох вказаних платежів). Стосовно витрат за складання боргової розписки 15.11.2007 року на суму 200,00 грн., суд зазначає, що вказані витрати не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді, не можуть бути стягнуті судом при розгляді справи по суті та стосуються виключно отримання відповідної правничої допомоги у позасудовому порядку позивачем. Крім цього, в порушення вимог ст.137 ЦПК України в цій частині суду наданий не оригінал квитанції про понесення таких витрат, а його копія (а.с.8), що унеможливлює стягнення вказаних коштів, оскільки суду при заявлені відповідних витрат до стягнення подаються виключно оригінали первинних бухгалтерських документів про їх понесення сторонами, які при розгляді справи погашаються (за аналогією із квитанціями про сплату судового збору). В частині витрат за складання позовної заяви та гонорару за ведення справи у суді, то в цій частині суд вважає відмовити позивачу у стягненні відповідних витрат, оскільки суду не наданий детальний опис витрат щодо складання позовної заяви (які дії проведенні, скільки часу на це витратив адвокат), а також через те, що позиція Верховного Суду в частині стягнення за письмовими розписками, у тому числі, в яких зазначена іноземна валюта правочину, є чіткою, сталеною, визначеною ще у 2018-2019 роках, тобто адвокату для складання відповідної позовної заяви відповідно до його професійних навичок слід було після ознайомлення з матеріалами, які стали підставою для подання позовної заяви, виключно її скласти. Відносно гонорару за ведення справи у суді підстав для стягнення заявленої суми також не має, оскільки судових засідань за участю представника позивача не відбувалося, документу, який підтверджує повноваження вказаного представника суду також надано не було. Крім цього, суд зазначає, що надана позивачем квитанція про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн., з яких 1500,00 грн. - за складання позовної заяви та 3000,00 грн. - за ведення справи у суді від 15.11.2022 року, подана ним 20.12.2022 року, не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містить номера, що унеможливлює встановити її реєстрацію у бухгалтерських документах адвоката у 2022 році, тобто є неналежним доказом на підтвердження позиції позивача в цій частині. Відповідно до частин другої та третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial