Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

Представник позивача адвокат Косаковський Валенитин Олександрович, що діє в інтересах позовом [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, укладений 28.10.2017 Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №983, та після розірвання шлюбу неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю - [PERSON] . 28.10.2017 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №983. У шлюбі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що на даний час, офіційно зареєстрований шлюб між нею та відповідачем має формальний характер. Причиною розпаду сім`ї стало відчуження одне від одного, яке виникло на підставі кардинальної різниці в поглядах на сімейне життя, їх сімейні стосунки також не склалися через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливість зберегти сім`ю. Позивач вказала, що вона на даний час не проживає разом з відповідачем. Зазначене пов`язано з їх небажанням продовжувати подальше сімейне життя, вести спільне господарство та спільний бюджет, що дає підстави стверджувати про фактичне припинення шлюбно-сімейних відносин між позивачем та відповідачем, оскільки в таких стосунках вже немає спільної участі подружжя у вирішенні різних сімейних питань. Також зазначила, що відповідач є громадянином Французької республіки на даний час проживає на території рідної країни досить довгий час та до України не жодного разу з моменту від`їзду не прибував. Такий перебуваючи в Україні працевлаштованим не був, та на даний час невідомо чи є працевлаштованим. Вказала, що свого сина виховує самостійно, на даний час відповідач не займається вихованням дитини, позивачу особисто доводиться проводити з дитиною час, що в свою чергу становить небезпеку для нормального розвитку дитини. А тому, оскільки на даний час батько дитини не приймає участі у його вихованні, позивач змушений звернутись до суду про визначення її місця проживання разом з нею - матір`ю. Позивачка має роботу, має самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до дітей. За таких обставин дитині буде краще проживати разом із матір`ю. Ухвалою суду від 14.10.2022 дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 18.10.2022 представником позивача вказані недоліки було усунуто. Ухвалою суду від 19.10.2022 було відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження та зобов`язано орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей, Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування надала висновок про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , визначили разом з її матір`ю [PERSON] . Зазначили, що [PERSON] проживає разом з матір`ю - [PERSON] та бабусею - [PERSON] . Батько дитини громадянин Франції [PERSON] , зі слів матері дитини в Україні був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Він мав право на тимчасове проживання в Україні з 05.11.2018 по 02.11.2019 згідно посвідки на тимчасове проживання. У судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Зазначила, що проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно і належним чином. Поважність причин неявки суду не повідомила. У встановлений судом строк відзив не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей, Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялася. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 28.10.2017 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, 31.10.2017, про що складено відповідний актовий запис №983. Прізвище чоловіка після шлюбу - [PERSON] , дружини - [PERSON]За період шлюбу у сторін народився син дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 06.02.2018. Судом встановлено, що сімейне життя позивача та відповідача відсутнє. Упродовж тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинені. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що сім`я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дітей, та те, що згідно висновку органу опіки та піклування, доцільним буде залишити малолітнього [PERSON] , [INFO] , проживати разом з матір`ю - [PERSON] , така не веде аморального способу життя, то суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли малолітні діти можуть бути розлучені зі своєю матір`ю. Відтак, позовна вимога про визначення місця проживання дитини разом з позивачем підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України,

Outcome: approved