Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Покоєвич А.О., до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей і дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Позов мотивований тим, що 15.05.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що 15.05.2011 року складено відповідний актовий запис №730. Спільне життя подружжя не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя, що призвело до втрати всіх фізичних та духовних зв`язків між подружжям, шлюб носить формальний характер. На думку позивачки, подальше існування шлюбу є недоречним та суперечить її інтересам. Враховуючи наведені обставини позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Також зазначає, що від шлюбу у подружжя народилися двоє дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На даний час позивачка перебуває у відпусті по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, усі витрати по утриманню дітей позивачка несе самостійно, відповідач (як батько) матеріально не допомагає, а тому позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області 30.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідачем 02.12.2022 року на адресу суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей в розмірі 1/3 частки, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не заперечив, просив позов в цих частинах задовольнити. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років, відповідач заперечив та просив відмовити у цій частині позовних вимог. Зазначив, що на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 09.06.2011 року з нього стягуються аліменти у розмірі 1372 грн. щомісячно, на утримання сина від попереднього шлюбу - [PERSON] . Крім того, вказує, що в разі задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, сукупний розмір аліментів, який з нього стягуватиметься, буде перевищувати 50 % його заробітку, а отже вплине на погіршення його фінансового стану та може призвести до заборгованості по сплаті аліментів. Отже, вважає, що на даний час він не має фінансової можливості надавати таку допомогу позивачу. Також відповідач зазначає про те, що вимоги про стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. є завищеним та неспівмірними отриманій позивачем правової допомоги, а тому просить суд зменшити їх до 2 000 грн. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України щодо припинення шлюбу та аліментних зобов`язань. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, що 15.05.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що 15.05.2011 року складено відповідний актовий запис №730 (а.с.9). Від шлюбу подружжя має дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.10-11). Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, відповідач позов в цій частині визнав, а тому суд дійшов висновку про розірвання шлюбу. Як зазначалось вище та встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних відносин діти залишаються проживати з матір`ю за місцем її реєстрації, де вони також зареєстровані, а саме за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи від 12.09.2022 року № 41302; № 41305; №43020 (а.с.7, 12-13). Відповідач вказану обставину визнає (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Діти фактично перебувають на повному утриманні матері, батько дітей (відповідач у справі) зазначаючи у відзиві обставину щодо надання позивачу коштів на утримання дітей, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача жодних доказів в підтвердження вказаної обставини суду не представив. З огляду на викладене суд констатує, що така обставина відповідачем перед судом не доведена, а отже право позивача на отримання коштів на утримання дітей (аліментів) від батька дітей (відповідача у справі) є порушеним та підлягає захисту. Відповідно до положень ст.ст.1-3Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1 ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст. 6 Європейської Конвенції закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. Як встановлено судом неповнолітні діти сторін по справі проживають разом з матір`ю, перебувають на її повному утриманні, а тому позивач потребує допомоги відповідача в утриманні спільних дітей. Право позивача на отримання аліментів на утримання спільних з відповідачем дітей підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дітей (аліментів). Положеннямист.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При визначенні суми стягнення аліментів суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, враховуючи вікову категорію неповнолітніх дітей та їх звичайні потреби, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; особу платника аліментів, який являється людиною працездатного віку, визнав позов в цій частині, а тому вважає за необхідне стягувати з нього на користь позивача аліменти на утримання двох спільних дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття. Саме вказаний розмір аліментів суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідатиме принципам розумності та співмірності, а також враховує те, що відповідач проти стягнення з нього саме такого розміру аліментів на дітей не заперечував, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів на дітей, підлягають задоволенню. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову до суду, тобто в даній справі з 20.09.2022 року. Згідно доводів позовної заяви позивачка по справі не працює, перебуває у відпусті по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, а саме малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , у позивачки скрутне матеріальне становище і вона потребує матеріальної допомоги відповідача на своє утримання до досягнення молодшою донькою 3 річного віку. Як встановлено судом відповідач [PERSON] офіційно працевлаштований, працює директором ТОВ «Гранулка» та, відповідно до наданої відповідачем довідки про доходи, за останні шість місяців загальна сума його доходу складає 34 137, 00 грн., з урахуванням того, що з нього примусово стягуються аліменти на підставі виконавчого листа № 2-1320/2011 від 13.03.2012, виданого Замостянським районним судому м. Вінниці, в розмірі 1000 грн., (але не менше встановленого законодавством мінімуму) щомісячно, на утримання сина від попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] . (а.с. 37-41) Після сплати всіх податків та зборів з заробітної плати відповідача та утримання аліментів, які стягуються на утримання сина [PERSON] , відповідач «на руки» отримав: у вересні та жовтні 2022 року відповідно отримав 4386, 49 грн., 4343, 50 грн. Відповідно до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Положеннями ст.84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на таке утримання є незалежним від того, чи працює дружина, незалежним від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої ст.84 та ст.86 і 88цього Кодексу. Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19). Відповідно до ст.84 СК України та роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Таке право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З огляду на викладене суд констатує, що право дружини до досягнення дитиною 3 річного віку на утримання від чоловіка не є безумовним та може бути присуджене судом виключно за умови, якщо чоловік має матеріальну змогу надавати таке утримання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд приймає до уваги твердження відповідача щодо того, що з нього примусово стягуються аліменти на утримання сина від попереднього шлюбу [PERSON] 31.07.2005 р.н. на підставі виконавчого листа № 2-1320/2011 від 13.03.2012, виданого Замостянським районним судому м. Вінниці, в розмірі 1000 грн., (але не менше встановленого законодавством мінімуму) щомісячно (з липня 2022 року в сумі 1372 грн.), а також те, що його заробіток (дохід) отримуваний на руки за період з травня по жовтень 2022 становить 4338, 58 грн. З огляду на викладене, а також те, що суд присуджує стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей: [PERSON] [INFO] р.н. та [PERSON] [INFO] р.н. в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що мінімально на двох дітей, враховуючи їх вік, становить 2552,50 грн. (1416, 50 грн. на сина та 1136 грн. на доньку, як встановлено ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дітей з таким віком), суд приходить до висновку, що відповідач, з огляду на рівень його доходів (заробітку), не може сплачувати ще й аліменти на утримання дружини, оскільки його матеріальне становище цього не дозволяє. До вказаного висновку суд прийшов у зв`язку з тим, що сума коштів, яка залишатиметься відповідачу для забезпечення власного проживання та мінімальних потреб, після сплати всіх аліментних платежів на дітей становитиме менше двох тисяч гривень. Таким чином в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача в частині стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення спільною меншою донькою сторін по справі трьох років слід відмовити. Аліменти, які судом присуджено на утримання дітей, в контексті ч. 1 ст. 191 СК України, підлягають стягненню з дня подання позовної заяви до суду, тобто у даній справі з 20.09.2022 року. У відповідності до п.1. ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Суд роз`яснює сторонам положення ст. 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України з огляду на визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду за цю позовну вимогу, а інші 50 відсотків судового збору, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на дітей підлягають задоволенню в повному обсязі, які відповідачем також визнано в повному обсязі, а позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", суд доходить висновку, що судовий збір слід стягнути з відповідача в користь держави у розмірі 992,40 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Згідно з пунктом 4 частини першої "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст.1 наведеного Закону. Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Дослідивши додані представником позивача документи, а саме: Договір про надання правової допомоги від 12.09.2022 року, згідно якого Адвокатське об`єднання «Захист у Криміналі» в особі - адвоката Покоєвича А.О. надавав [PERSON] професійну правничу допомогу у справі, яка є предметом розгляду суду (договором передбачено фіксований гонорар в суму 5000 грн. - п. 3.1 Договору), а також розрахунок витрат на правову допомогу від 12.09.2022 року, згідно якого вартість наданих послуг склала 5000 гривень, квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 12.09.2022 року, згідно якої позивачем сплачено на користь адвоката вказану кошти в сумі 5 000 гривень, суд дійшов висновку, що розмір витрат відповідача на правничу допомогу є документально обґрунтованим (постанова Верховного Суду у справі №755/15364/17 від 29.01.2020 року). При цьому суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] разом з відзивом на позов подав окреме клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу до 2000 грн. Своє клопотання відповідач мотивував тим, що справа не є складною, є малозначною, її розгляд проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, жодні докази представником позивача по справі не збирались, а тому він вважає, що заявлений розмір судових витрат є неспівмірним зі складністю справи та затраченим адвокатом позивача на неї часом. Суд погоджується з вказаними доводами відповідача, та враховуючи предмет спору, високу кваліфікацію представника позивача та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вважає обґрунтованим та справедливим зменшити витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача до 2 000 гривень.

Outcome: partial