Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що з 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану. З початком воєнного стану чоловік позивачки [PERSON] на постійній основі, як волонтер, допомагав на блокпостах захисникам нашої країни, оскільки мав інформаційну освіту і навики зварювальника, навики роботи з електричним устаткуванням. 21.03.2022 почав себе недобре почувати та після відвідування різних лікарняних установ 28.03.2022 у [PERSON] було встановлено діагноз апластична анемія, неуточнена. З 15.04.2022 по 30.05.2022 хвороба перейшла у край тяжкий перебіг та з 15.04.2022 позивачка разом з чоловіком на постійній основі знаходилась у лікарні в ізольованій палаті, оскільки чоловік був у край тяжкому стані і потребував постійного догляду. Для підтримання стану який не загрожував життю, був необхідний препарат «Атгам» з послідуючою пересадкою кісткового мозку. По причині проведення бойових дій в країні був відсутній даний препарат для дорослих, що підтверджують офіційні сайти по закупівлю ліків для лікарень (доступ до офіційних сайтів відкритий, а отже дана інформація не потребує доказу). Проведення пересадки кісткового мозку в Україні провести було неможливо оскільки тривали бойові дії. Самостійно виїхати з країни на лікування до інших країн зробити було неможливо оскільки стан був тяжкий і потребував постійного лікування і нагляду. 27.05.2022 стало відомо, що по програмі «Лікарі без кордонів» позивачку разом із її хворим чоловіком будуть перевозити до іншої країни в якій є місця і яка може допомогти в лікуванні даної хвороби та зазначили, що найближча можлива дата виїзду можлива 29.05.2022, оскільки нині тривають в країні бойові дії і потрібно оформити документи для перетинання кордону і підготувати транспорт і лікарів які разом з ними поїдуть в іншу країну. 29.05.2022 у [PERSON] погіршився стан і 30.05.2022 року він помер. Порушивши основоположні права і свободи людини, а саме, позбавивши життя чоловіка позивачки і призвевши до тяжких мук перед смертю без можливого отримання лікування, ліків Російська Федерація завдала позивачці тяжких моральних страждань, грубо порушила право на повагу до сімейного життя. Відповідно до частини другої статті 1168 Цивільного кодексу України, внаслідок втрати чоловіка, який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивачка відчуває безперервні, невгамовні душевний біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через смерть чоловіка втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, оскільки постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Оскільки чоловік вносив основний вклад до фінансового благополуччя родини, то вона як дружина залишилась без грошових коштів і утримання. Втрата чоловіка нанесла також травму психологічну, оскільки позивачці було важко дивитися як рідна людина помирає у муках. Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого завдана моральна і матеріальна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих. З урахуванням викладеного позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000 євро, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5004000,00 грн., яка складається з того, що позивачкою зроблено розрахунок з урахуванням даних Державної служби статистики, відповідно до яких для чоловіків середня тривалість життя склала 66 років, а отже чоловік позивачки міг прожити ще 30 років. Відповідно до статистики на 2021 рік середня заробітна плата у регіоні складала 13900 грн., а отже він міг отримати дохід ще протягом 360 місяців, що становить саме 5004000,00 грн. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволення, з таких підстав. Згідно приписів ч. 1ст.49 Закону України«Про міжнародне приватне право»\~- права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст.\~48\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 8 ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За приписамичастин 1-3\~статті 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч. 2 ст.\~2\~ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія\~це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії РФ, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовженнявійськове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Судом встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27 листопада 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Соборним районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 27.11.2020, актовий запис 731 (а.с. 5). Як вбачається з наданих медичних документів, з кінця березня 2022 року [PERSON] тяжко захворів та йому було встановлено діагноз апластична анемія (а.с. 6,7,9,11), від якої він помер [INFO] , що підтверджуються свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Ніжньодніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 06.06.2022, актовий запис 1024 (а.с. 8). Як вбачається з наданих доказів, для підтримання стану який не загрожував життю [PERSON] , був необхідний препарат «Атгам» з послідуючою пересадкою кісткового мозку. По причині проведення бойових дій в країні був відсутній даний препарат для дорослих, що підтверджують офіційні сайти по закупівлю ліків для лікарень (доступ до офіційних сайтів відкритий, а отже дана інформація не потребує доказу). Проведення пересадки кісткового мозку в Україні провести було неможливо оскільки тривали бойові дії. Самостійно виїхати з країни на лікування до інших країн зробити було неможливо оскільки стан був тяжкий і потребував постійного лікування і нагляду. Суд погоджується із думкою позивача про те, що порушивши основоположні права і свободи людини, а саме, позбавивши життя чоловіка позивачки і призвевши до тяжких мук перед смертю без можливого отримання лікування, ліків Російська Федерація завдала позивачці тяжких моральних страждань, грубо порушила право на повагу до сімейного життя. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивачка відчуває безперервні, невгамовні душевний біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через смерть чоловіка втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, оскільки постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Втрата чоловіка нанесла також травму психологічну, оскільки позивачці було важко дивитися як рідна людина помирає у муках. Судом враховано, що за приписами ч. 6 ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~від 15.04.2014\~№ 1207-VII відшкодування\~матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ. РФ здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно частини першої та четвертої\~статті 23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. (ч. 1\~ст. 1167 ЦК України). Внаслідок військової агресії РФ проти України, позивач зазнала моральних втрат і душевних страждань. У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. За таких обставин, суд вважає, що відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені РФ відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Разом з тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення завданої їй моральної шкоди в Євро, однак в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне. За змістом статей\~192\~та\~524\~ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти,що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Вказаний правовий висновок відповідає постанові Великої Палати у справі №761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року (провадження № 14-134цс18). Згідно відомостей НБУ на 16 січня 2023 року (день постановлення рішення), офіційний курс євро до гривні складає 40,04 грн., що еквівалентно 2402400,00 грн (40,04 х 60000,00). Щодо відшкодування заподіянної матеріальної шкоди в розмірі 5004000,00 грн., суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даних позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів в розумінні ЦПК України та не доведено позовних вимог з цього приводу, а приймаючи до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, саме у разі завдання цієї шкоди на час винесення рішення, а не на майбутнє. Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що позивачем частково доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу позовних вимог, а тому на її користь слід стягнути та моральну шкоду в розмірі 2402400,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial