Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач позичила у нього грошові кошти, у зв`язку з чим власноручно написала три розписки. Так, відповідно до розписки від 27.10.2019 року вона отримала 120 доларів США та 1\~400 грн., які зобов`язувалась повернути до 12-15 листопада 2019 року (згідно з цією ж розпискою вона отримала ще 300 грн., про що поставила свій підпис 26.11.2019 року, однак, оскільки про них не має згадки в її тексті, тому не ставиться вимога про їх повернення); 18.12.2019 року - в сумі 700 грн. та 100 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 10.01.2019 року; та 31.01.2020 року в сумі 3\~135 доларів США та 5\~800 грн., які повинна була повернути до кінця лютого 2020 року. Тобто, відповідачу надано коштів в загальному розмірі 7\~900 грн. та 3\~355 доларів США (що відповідно до курсу НБУ станом на 11.07.2022 року еквівалентно 98\~133, 75 грн.). Загальна сума неповернутих коштів станом на 11.07.2022 року складає 106\~033,75 грн. Позивач, починаючи з березня 2020 року, неодноразово висловлював усні прохання до відповідача, в тому числі і в телефонному режимі, щодо повернення суми позики. Проте, позичених грошових коштів відповідач так і не повернула, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань. З метою спонукання до їх виконання позивач 17.03.2022 року подав в Коломийську окружну прокуратуру заяву про злочин, що направлена за належністю до Коломийського РВП та рекомендовано звернутися за захистом порушених прав до суду. Тому позивач просить стягнути з відповідача вказану суму боргу 106\~033,75 грн. та судові витрати в сумі 11\~060,34 грн., які складаються із 1\~060, 34 грн. сплаченого судового збору та 10\~000 грн. на професійну правничу допомогу. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Дикун І.В. 17.01.2023 року подав до суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримує, в подальшому судові засідання просить проводити у його та позивача відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Щодо позовної вимоги про стягнення судових витрат звертає увагу на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року в справі № 922/1964/21, згідно з якою не потрібно детального опису виконаних робіт під час надання правничої допомоги, якщо в договорі зазначено вартість послуг адвоката (а.с. 68). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~правил\~ч.1\~ст.\~1049\~ЦК\~України\~позичальник зобов`язаний\~повернути\~\~позикодавцеві позику\~(грошові\~кошти\~у\~такій самій\~сумі\~або\~речі,\~визначені\~родовими\~ознаками,\~\~у\~такій самій\~кількості,\~такого\~самого\~роду та\~такої\~самої\~якості,\~що\~були\~передані йому\~позикодавцем)\~у\~строк\~та в\~порядку,\~що\~встановлені\~договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено,\~що 27.10.2019 року відповідач оформила власноручно письмову розписку, за умовами якої вона отримала від позивача 1\~400 грн. та 120 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 12-15 листопада (а.с.5). Згідно з наданою стороною позивача та долученою до матеріалів справи оригіналу письмової розписки, даної відповідачем 31.01.2020 року, вона зобов`язалась повернути позивачу позичену суму коштів: 3\~135 доларів США і 5\~800 грн. до кінця лютого 2020 року (а.с. 6). Стороною позивача також долучено до матеріалів справи оригінал письмової розписки від 18.12.2019 року, в якій вказано, що взяла (отримала) у [PERSON] 500+200 грн. і 100 доларів США і зобов`язуюсь віддати до 10.01.2019 року (а.с. 5, зворот). Однак, остання не містить підпису, а також прізвища особи, яка її надала. Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі №6-2789цс16 та у постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо. З цих підстав суд дійшов висновку те, що надана позивачем на підтвердження укладання договору позики між ним та відповідачем розписка позичальника, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою. Верховний Суд України у постанові від 11.06.2021 року в цивільній справі № 753/11670/17 вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Такі правові висновки про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та\~від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Позивачем вказано, що з метою досудового врегулювання спору він неодноразово висловлював усні прохання до відповідача щодо повернення суми позики. Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала. Як вбачається з повідомлень Коломийської окружної прокуратури від 24.03.2022 року та 17.06.2022 року, талона-повідомлення єдиного обліку №3732 від 22.04.2022 року, заяву [PERSON] (про злочин), з приводу можливого вчинення [PERSON] шахрайства для вирішення в порядку ст. 214 КПК України направлено до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, рекомендовано позивачу звернутися до суду за захистом порушених прав (а.с. 8-11). У відповідності до вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається із відповідної інформації станом на 11.07.2022 року офіційний курс гривні до долара США становив: 1 долар = 29,2549 грн. (а.с.7). Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на підставі наведеного, враховуючи, що надана стороною позивача розписка від 18.12.2019 року не містить прізвища та власноручного підпису позичальника, суд дійшов висновку, що розмір неповернутого відповідачем боргу становить 102\~408,75 грн. (3\~255 доларів США + 7 200 грн.), які слід стягнути з неї на користь позивача. \~ \~ \~ \~Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 1 060,34 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.3). Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позов у розмірі 102\~408,75 грн., що становить 96,58 % від заявлених вимог в розмірі 106\~033,75 грн., то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 024,08 грн. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн., суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 3 ст. 137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. \~ \~ \~ \~Водночас, за змістом ч.4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів позову додано такі докази: копію договору про надання правової допомоги від 17.03.2022 року; оригінал квитанції від 17.03.2022 на суму 10\~\~000\~\~грн.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правничої допомоги (а.с. 12-15). Як встановлено судом, 17.03.2022 року між адвокатом Дикуном І.В. та позивачем укладено договір про надання правової допомоги, в пунктах 2.1, 4.1 якого вказано, що адвокат бере на себе виконання наступної правової роботи: дає усні консультації, висновки, довідки з правових питань; складає необхідні процесуальні документи; особисто приймає участь по захисту прав та законних інтересів клієнта по справі; сума гонорару встановлюється за взаємною згодою між адвокатом та клієнтом і становить (за ведення справи про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] ) 10 000 грн. (а.с.12). Суд враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, відповідно до якої частинами першою та другою\~статті 30 Закону № 5076-VI\~встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Відповідно до положень частин 5 та 6\~статті 126 Господарського процесуального кодексу України\~у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста\~статті 126 ГПК України). У розумінні положень частин п`ятої та шостої\~статті 126 ГПК України\~зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Разом з тим колегія суддів враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій\~статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим у частині п`ятій\~статті 129 ГПК України\~визначено критерії,

Outcome: partial