Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку його поділу визнати за ним та [PERSON] право власності по Ѕ частині за кожним із них на вказану квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що вказане майно придбано подружжям в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому воно є спільним сумісним майном. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 16 травня 1998 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . 09 листопада 2012 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва серії [NUMBER] сторони повторно уклали шлюб 28 грудня 2012 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами набуто в спільну сумісну власність двохкімнатну квартиру, загальною площею 73, 8 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 28 квітня 2003 року, виданого на підставі рішення Вишгородської міської ради 08 квітня 2003 року №172, [PERSON] є зареєстрованим власником вказаної квартири. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 березня 2018 року, дана квартира зареєстрована за №885466 10 травня 2003 року, зареєстрованим власником якої є [PERSON] 02 березня 2020 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та позбавлення права користування житловим приміщенням, за відсутності правових підстав. [PERSON] не довела тих обставин, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів, що належали їй особисто та не довела, що ці кошти є її особистим майном, тобто були отримані нею в дар або в порядку успадкування. Цим же рішенням встановлено, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу у 2003 році та відповідно до ст. 22 КпСШ є спільною сумісною власністю подружжя. Висновком експерта №24432/21-42 від 10 лютого 2022 року встановлено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 07 лютого 2022 року, становить 1\~832\~120 грн. Спірна квартира придбана сторонами в 2003 році, тобто до набрання чинності Сімейним Кодексом України в 2004 році, а тому до правовідносин щодо набуття квартири у власність подружжя підлягають застосуванню положення ст.ст. 22, 24, КпШС України, який був чинний на той час. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Пунктом 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998 року (який діяв на час спірних правовідносин) передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Обставини набуття спірної квартири в спільну сумісну власністю подружжя встановлено в рішенні Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, у справі №363/1239/18, та на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Що стосується поділу спільного сумісного майна, то до цих спірних правовідносини, слід застосувати відповідні норми законну, які є чинними на даний час. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Відповідно ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачкою вимогам Закону та обставинам справи не суперечить. Відтак, по справі встановлено, що спірну квартиру набуто під час перебування сторін у шлюбі, а тому в силу викладених вимог Закону вона вважається спільним сумісним майном подружжя. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, набута ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на Ѕ її частину. За таких обставин позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved