Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути грошові кошти в сумі 8\~230\~252,65 грн., отримані нею на виконання договору зберігання. В обґрунтування вимог зазначено, що у 2008 році між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір зберігання (накопичення) грошових коштів, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов`язання по зберіганню (накопиченню) протягом 2008-2018 років грошей, перерахованих нею на банківські рахунки відповідачки за допомогою систем [PERSON] та UAE Exchange Centre і поверненню їх на першу вимогу у повному обсязі. Деякі суми були перераховані на рахунки відповідачки її, позивача, чоловіком. Наразі вона звернулась до [PERSON] з проханням виконати умови договору та повернути їй кошти у загальній сумі 290\~206,37 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.10.2020 складає 8\~230\~252,65 грн. Однак відповідачка жодним чином не реагує на її звернення, на контакт з нею не йде. Тому на підставі статей 936-938, 949 ЦК України, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 13 листопада 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо встановлення ким, відповідачем [PERSON] чи іншою особою, виконаний текст доданого до позовної заяви та написаного від імені відповідача [PERSON] зобов`язання (розписка) щодо зберігання грошових коштів [PERSON] . Зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Голівера Павла Володимировича про призначення повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи, за безпідставністю такого. Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2021, справу розподілено на суддю Середню Н.Г. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гіди О.С. Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року справу прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 12 січня 2023 року уточнений позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів залишено без розгляду. В судове засідання сторони не з`явилися. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за її та позивача відсутності, на задоволенні вимог наполягає з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач звернулась до суду про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її представника у лавах ЗСУ. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та перебування справи у провадженні суду більше двох років, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті з огляду на те, що відповідач скористалась своїм правом на захист шляхом подання відзиву на позов. В обґрунтування відзиву відповідачем зазначено, що вона з [PERSON] договору зберігання (накопичення) грошових коштів наколи не укладала і жодних зобов`язань по зберіганню (накопиченню) належних їй грошових коштів на період з 2008 по 2018 року не брала. Додане до позовної заяви та за твердженням позивача написана нею зобов`язання «аккумулировать (сохранять) денежные средства [PERSON] » в дійсності написане не нею, а іншою особою, невідомою їй. Підпис у вказаному зобов`язанні взагалі відсутній, дата його написання не вказана. На її банківський рахунок грошові кошти протягом 2008-2018 років перераховувались за проханням самої [PERSON] , їй таким чином було зручно переводити в Україну грошові кошти з-за кордону, і нею ж вони знімались за допомогою оформленої банківської картки на її, відповідача, ім`я. При цьому згідно чинного законодавства України, предметом зберігання є речі, а не грошові кошти, а згідно викладеної в позовній заяві версії позивача, вона передавала їй на зберігання саме грошові кошти. Зі змісту зобов`язання, воно мало бути написане не пізніше 2008 року і на момент його написання грошові кошти на її банківський рахунок [PERSON] ще перераховані не були. Враховуючи положення частини 2 статті 936 ЦК України, у 2008 році вона могла взяти на себе обов`язок зберігати належні [PERSON] речі, які мали бути передані нею у період з 2008 по 2018 роки лише у тому випадку, якщо б здійснювала зберігання на засадах підприємницької діяльності, тобто була професійним зберігачем. Однак таким вона ніколи не була, а отже не могла у 2008 році на законних підставах укласти з позивачем [PERSON] договору зберігання із зобов`язанням зберігати її речі у майбутньому. Позовна заява від 20.10.2020 підписана не [PERSON] , а іншою особою, копії документів завірені також не підписом [PERSON] . Довіреність на представлення інтересів [PERSON] іншою особою, у матеріалах справи відсутня. Тому просить у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, згідно наданої до суду розписки, [PERSON] зобов`язалась акумулювати (зберігати) грошові засоби, отримані від [PERSON] шляхом зарахування на її банківські картки протягом з 2008 по 2018 роки та повернути їх [PERSON] за першою вимогою у повному обсязі (а.с. 10). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 211/6122/20 від 03.06.2021, рукописний текст, що розпочинається словами «Я [PERSON] , …» та закінчується словами « [PERSON] », що міститься на лицевій стороні аркуша зобов`язання (розписки) а.с. 10, щодо зберігання грошових коштів [PERSON] , виконаний [PERSON] (а.с. 214-224). Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Частинами першою, третьою статті 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Згідно зі статтею 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу. Розписка, квитанція або інший документ є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей). Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 266/5745/18 (провадження № 61-7017св21) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу. Особливість реальних договорів визначена частиною другою статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії,\~договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Тож метою визначення наявності між сторонами правовідносин за договором зберігання, суду належить виходити з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення такого договору та наявності виникнення за ним правовідносин між сторонами. Як вбачається з наданого позивачем письмового зобов`язання, у ньому не зазначено: дати укладення, строку повернення переданих на зберігання коштів, суми коштів, які мають бути передані чи вже передані на зберігання, валюти цих коштів, на який саме рахунок та в якому банку повинні бути перераховані кошти, в якому банку чи де їх слід зберігати. В розписці зазначено, що грошові кошти повинні зараховуватись на банківськи картки [PERSON] , разом з тим, надані копії відправлення - квитанції, свідчать, що кошти були переказані на рахунок [PERSON] у банку ПАТ "Райфайзен Банк Аваль", інші - через систему [PERSON] (яка не передбачає відкриття отримувачем рахунку та зарахування коштів на рахунок, кошти особа отримує на підставі паспорту); на деяких зазначено призначення перерахунку коштів: інші особисті потерпіби, підтримка сім"ї та ін. З викладено вище, суд вважає, що позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що перераховані нею кошти, згідно наданих до суду копій платіжних документів (чеків) - це саме ті кошти, що передані на зберігання відповідачу [PERSON] за укладеною розпискою. При цьому відповідачем у відзиві на позов заявлено про доступ до її рахунків позивачем, оскільки у [PERSON] перебувала банківська картка [PERSON] та позивач мала змогу знімати покладені нею на банківський рахунок відповідачки кошти, при цьому сама по собі наявність у позивача оригіналу розписки (зобов`язання) не свідчать про невиконання відповідачем зобов`язань за цим договором (постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №\~520/11876/19 (провадження № 61-17841св21). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову за недоведеністю. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed