Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ПОЗИКА», Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», в уточненій редакції якого просила суд скасувати постанову про арешт майна боржника від 15 лютого 2019 року , що винесена Головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Новицькою Ольгою Олександрівною ВП №53645360. В обгрунтування позову зазначила, що 16 вересня 2021 року нею отримано відповідь від а № 386754 про неможливість скасування арештів , винесених за ВП 53645360 та 53645506. 26 липня 2016 року Фрунзенським районним судом м. Харків було винесено рішення по справи №645/3265/13-ц та залишеною без змін Ухвалою Харківського апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року, задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (законним представником є [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (законним представником якого є [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором з кожного відповідача 23717,17 дол. США 17 центів на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором та 2494,60 грн. з кожного відповідача (за сплачений судовий збір та витрати пов`язані з проведення судової- оціночної будівельної експертизи). Фрунзенський районний суд м. Харків 09 грудня 2016 року видав виконавчий лист у вказаній справі. Примусове виконання виконавчого листа Фрунзенського районного суду №645/3265/13-ц про стягнення з [PERSON] [INFO] , законним представником якої є [PERSON] 2494,60 грн (за сплачений судовий збір та витрати пов`язані з проведення судової- оціночної будівельної експертизи) та 23717,17 дол. США 17 центів (боргу за кредитним договором ) а користь ПАТ «УкрСиббанк» розпочате Червонозаводським відділом державної виконавчої служби міста Харків головного територіального управління юстиції у Харківській області у виконавчих провадженнях №53645360 та №53645506 за якими вчинялись виконавчі дії. Відтак, в осаджуваних постановах неправильно зазначено ідентифікаційний номер дочки [NUMBER] , а її [NUMBER] , таким чином арешт підлягає скасуванню бо накладений на все моє майно та мене занесено до реєстру боржників а не дочки . Відповідно до витягів із спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження стан вказаних виконавчих проваджень наступний: №53645360 - 25 березня 2019 року завершене і виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна; №53645506 -25 березня 2019 року завершене і виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна; Насправді Відповідно до треків Дирекції "Укрпошта" за номером 0500320078665 третя сторона ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» своїм листом просила здійснити заміну сторони стягувана АГ "УКРСИББАНК" на себе (листи знаходяться у матеріалах справи) . А вже 07.09.2020 року просять повернути виконавчі листи без виконання. Згідно Інформаційної довідки № 243709418 від 09.02.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за параметрами запиту: права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження ПІБ [PERSON] (далі - «Інформаційна довідка»), встановлено обтяження всього нерухомого майна -невизначене майно, все майно, шляхом його арешту на підставі постанови про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження індексний номер 45553676 та за виконавчим провадженням №53645360 від 15 лютого 2019 року відомость про субекта обтяження особа майно/права якої обтяжується : [PERSON] . Заявником значиться Міжрайонний ВДВС по Основянському та Слобідському районах м.Харків ГТУЮ у Харківський області. Дізнавшись з Інформаційної довідки 09.02.2021 року про наявний арешт всього майна [PERSON] , позивач звернулася із заявою до : Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків зняти вказаний арешт. Відповідно до листа Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків від 14 червня 2021 року у відділі на примусовому виконанні відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження, згідно з якими [PERSON] являється боржником . Крім того, борг за виконавчими провадженнями, які були відкриті у зв`язку з виконанням виконавчого листа Фрунзенського районного суду №645/3265/13-ц 09 грудня 2016 року стягувач «Укрсиббанк»- відсутній, бо згідно листа вих.№21-1-01/67804 від 31.07.2019 року АТУ «Укрсиббанк» надав роз`яснення ,що банк вже не є кредитором за кредитними договорами боржника [PERSON] відповідно і до його правонаступників до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (законним представником є [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (законним представником якого є [PERSON] ) , банк повністю вибув із зобов`язань, що виникли на підставі договорів № 10212159000 ( 19/355/АК-ТУ1) від 09 вересня 2005 року та за договором про надання споживчого кредиту № 11112783000 від 30 січня 2007 року та про надання споживчого кредиту № 11112856000 від 30 січня 2007 року а отже банк припинив облік заборгованості за кредитними договорами не є стягувачом (кредитором) та борг на віщі перерахованих правонаступників у банка відсутній в зв`язку відступленням прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ». Згідно з АВСВП реєстром перераховані ВП №53645506 25 та №53645360 мають статус завершені, та Виконавчий лист № 645/3265/13-ц виданий 09.12.2016 стягувачем зазначено було Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" адреса: Харківська обл., м. Харків, пр-т Московський, буд. 60 код ЄДРПОУ: 09807750 у якого немає на обліку - заборгованості. Банк відступив право вимоги тож будь-яких погашень основної заборгованості, платежів у рамках цих виконавчих проваджень бути не може на користь Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк". Проте 10 вересня 2019 року Фрунзенським районним судом м. Харків було винесено Ухвалу по справи №645/3265/13 та заяву товариства з обмеженною відповідальносттю ФК «Позика» про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, заінтересовані особи АТ «Укрсиббанк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - задоволено. 07 вересня 2020 року Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків отримали листа- заяву Укрпоштою за номерами відправлення № 0500320078655 та 0500320078043 від ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА», код ЄДРПОУ 39493634 в якому просили винести постанову про заміну у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №645/3265/13-ц 09 грудня 2016 року АТ «Укрсиббанк» на ТОВ «ФК» Позика» відносно стягнення з [PERSON] заборгованості за ВП 536445506 та 53645360 , згідно ухвали Фрунзенського районного суду №645/3265/13-ц 09 грудня 2016 року. просили повернути виконавчий документ стягувачу ТОВ «ФК» «ПОЗИКА» та постанову про повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) та оригінал виконавчого документу разом з ухвалою про заміну стороні надіслати за адресою: 04112, м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського,буд.8 за підписом директор ТОВ «ФК» Позика» Андреев О.В підтвердивши цим намір нічого не стягувати та відсутність боргу. Але ВП №53645506 та №53645360 мають статус завершені, та Виконавчий лист № 645/3265/13-ц виданий 09.12.2016 повернутий стягувачу Публічному акціонерному товариству "УкрСиббанк" адреса: Харківська обл., м. Харків, пр-т Московський, буд. 60 код ЄДРПОУ: 09807750. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Та й заміна сторони стягувана (кредитора) можлива тільки у випадку відкритих виконавчих проваджень. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним вище. Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представник, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 31 ЦК передбачає часткову дієздатність осіб, які не досягли 14 років (малолітніх). Відповідно до правил ст. 31 ЦК особи, що не досягли 14 років, мають право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою, яка є предметом даного судового розгляду, до своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 23.04.2010 року), яка на момент розгляду справи не досягла 14 років . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є законним представником малолітньої [PERSON] , зокрема, і у виконавчих провадженнях, в рамках яких було накладено арешт, який просить скасувати позивач. З матеріалів позовної заяви не вбачається, що саме діями малолітньої [PERSON] порушені права позивача. Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. При цьому, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Згідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається зі змісту ст.ст. 49-51, 175 ЦПК України, виключно на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовити з цих підстав у задоволенні позову. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування "У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст.33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача та останній обрав неефективний спосіб захисту прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed