Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

В жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 03.01.2020 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , дійсним та визнати за позивачем право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею - 29,0 кв.м. загальною площею - 42,5 кв.м. В обґрунтування свого позову позивач вказує на те, що 03 січня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно з пунктом 1 Договору Продавець продав та передав Покупцю, а Покупець купив та прийняв від Продавця житлове приміщення - трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею - 29,0 кв.м. загальною площею - 42,5 кв.м. Купівля-продаж квартири вчинена за 130 000,00 гривень, які продавець одержав в повному обсязі від Покупця до підписання договору. Окрім цього, пунктом 6 Договору визначено, що Продавець та або його представник зобов`язується строк до 03 січня 2021 року тобто протягом року з`явитися до нотаріуса для укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності в ДРРП. На виконання умов, укладеного договору купівлі-продажу від 03.01.2020 року позивач декілька раз намагався домовитись із відповідачем щоб той приїхав до України для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу між тим, по різним причинам в 2020 року це епідемія СОVID-2019 року та впроваджені у зв`язку з цим обмеження, пов`язані з тим що без наявності відповідного сертифікату про щеплення перетнути кордон було неможливо, а на даний час війна унеможливлюють приїзд відповідача до України чим самим порушуються права позивача. Як результат відповідач, [PERSON] , ні його представник в строк до 03.01.2021 року на Україну так і не приїздив та до нотаріуса потрапити ми не змогли. В цьому році відповідач [PERSON] повідомив позивачу, що він на даний час перебуває у в м. Воронеж російської федерації та категорично відмовляється їхати до України, оскільки по їх засобам масової інформації повідомили, що Україна тимчасово закрила в`їзд у країну для всіх чоловіків-громадян російської федерації призовного віку. Також він повідомив, що від укладення договору не відмовляється, бо отримав обумовлені кошти за квартиру, але готовий це зробити коли вже закінчиться війна. Зазначені дії позивач розцінює як ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. На підставі викладеного позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі (а.с. 65). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений про день, час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, а також надіслав до суду лист, в якому просив суд розглянути справу у його відсутність та зазначив, що позов визнає, заперечень щодо задоволення позову не має (а.с. 64). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 03 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] належну йому квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за 130 000 грн., що належить йому згідно Свідоцтва про право на спадщину від 13 серпня 2018 року (а.с. 12-14, 16). Відповідно до вище вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] , продавець, передав у власність [PERSON] , покупцеві, спірну квартиру, а останній сплатив йому обумовлену грошову суму вартості нерухомого майна. Така передача відбулась між сторонами і на даний час вони претензій один до одного не мають (а.с. 15). Договір купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] уклали в письмовій формі, у нотаріальній конторі не посвідчували, дана обставина встановлена судом та не заперечується сторонами по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Звертаючись до суду, позивач посилається на положення статті 220 ЦК України та зазначає, що він, як покупець та [PERSON] , як продавець, домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами наданими позивачем, відбулося повне виконання договору купівлі-продажу, а саме Покупцем передані грошові кошти що підтверджується письмовою розпискою у розмірі погодженому сторонами, а продавцем передано продавцю оригінали всіх правовстановлюючих документів, але Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, незважаючи на те, що всі істотні умови договору купівлі-продажу погоджені та виконані [PERSON] , а тому є всі підстави для визнання судом договору дійним на підставі положень ч. 2 ст. 220 ЦК України, що забезпечить належний захист прав позивача по справі. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Суд з`ясовуючи обставини справи звертає свою увагу на обставину, що характеризує чи втрачене на час розгляду в суді можливість нотаріального посвідчення договору. При розгляді зазначеного вище питання, суд керується правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові №6-1288цс17 від 06.09.2017. В позиції Верховного Суду зазначено, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Суд звертає свою увагу на те, що як сам зміст позовної заяви так і інші документи долучені до матеріалів цивільної справи вказують на те, що відповідач не відмовляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а не може здійснити відповідні дії з огляду на те, що не може прибути до відповідного місця на території України з іншої країни у зв`язку з об`єктивних причин епідемії СОVID-2019 та впроваджені у зв`язку з цим обмеження щодо перетину кордону, а в подальшому по причині ведення воєнного стану на території України в зв`язку з російською агресією, що унеможливлюють приїзд відповідача до України, що суд не вважає, як належне підтвердження факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Вказані обставини суд розглядає, як тимчасові, які існують або діють на протязі деякого часу та не свідчать про втрату стороною можливості в подальшому нотаріально посвідчити правочин, що в свою чергу свідчить про відсутність законних підстав для застосування судом ч. 2 ст. 220 ЦК України. Досліджені у судовому засіданні інші докази по справі не спростовують висновків суду. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем по справі не доведено в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. З огляду на вище зазначене позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed