Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

17.11.2022 відкрито провадження у даній справі. Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 15.12.2008 по 24.05.2021 перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з ним за адресою: [ADDRESS] , відповідачка проживає окремо, не бажає приймати участь у житті дитини. Він знаходиться спільну мову з сином, бажає брати участь у формуванні його світогляду і в його вихованні. Позивач намагався вирішити це питання з відповідачкою добровільно, але досягти домовленості не вдалось. Позивач має власне житло і має змогу забезпечити синові належні умови проживання, може забезпечувати сину матеріальні та інші потреби, необхідні для його повноцінного розвитку. Він постійно слідкує за станом здоров`я дитини, розвитком, бере участь у його вихованні та піклується про нього, у нього з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного, дитина бажає проживати з ним. Тому просить визначити місце проживання [PERSON] аз адресою батька - [PERSON] : [ADDRESS] . 06.01.2023 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, де відповідачка фактично визнала позовні вимоги, в якому зазначено, що дійсно з 2008 року по 24.05.2021 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Весь час після реєстрації шлюбу вони проживали по [ADDRESS] , в будинку, що належав матері позивача, яка померла у 2022 році. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати у будинку по [ADDRESS] , де на той час проживав також і їх спільний син. Так як подальше спільне проживання стало неможливим, у грудні 2021 року вона змушена була винайняти собі житло, а саме двокімнатну квартиру по [ADDRESS] , де і проживає на даний час. Син [PERSON] відмовився перебиратися у винайняту квартиру разом з нею та молодшою сестрою, [INFO] , посилаючись на те, що він хоче проживати вдома, тобто в будинку, де він проживає з народження, де йому все знайоме, де його друзі, школа тощо. Розуміючи, що зміна проживання для дитини - це травма, не бажаючи конфліктувати з сином та йти проти його волі, на той час вона не наполягала на тому, щоб син пішов з нею на квартиру, сподіваючись, що згодом його думка з цього приводу зміниться. З лютого 2022 року у приватному будинку сину було безпечніше, а тому вона знов не наполягала на тому, щоб син йшов до неї. Після того, як вона перестала проживати із сином за однією адресою, вона не втрачала з ним зв`язку, ходила до позивача додому, прибирала, готувала їжу, син приходив до неї на квартиру та на роботу, вона постійно допомагала продуктами, купує необхідні речі, одяг та взуття, надавала та надає синові кошти на кишенькові витрати. Вона не намагалася забрати [PERSON] до себе проти його волі, не перешкоджала жодним чином проживанню дитини з батьком, це питання з відповідачем не обговорювалося, тому цей позов для неї став несподіванкою. Як мати, вона не може нехтувати волею своєї дитини і діяти всупереч його бажанню та примушувати його жити з нею, але вона має надію, що з часом він зрозуміє, що зробив помилку і прийме інше, уже самостійне (після досягнення 14 років) рішення з цього питання. Тому просить ухвалити у справі правосудне рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини. 11.01.2023 від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що сторона позивача не заперечує і клопоче перед судом, щоб у справі було постановлено правосудне рішення, яке б відповідало інтересам дитини. Судові витрати просить вирішити у відповідності до закону. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідачка та її представник позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні наполягала на врахуванні позиції органу опіки та піклування, викладеній у висновку. Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення учасників справи, дослідив письмові докази, дійшов такого висновку. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частинами 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.12.2008 по 24.05.2021, що підтверджується рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2021 №583/1451/21. Мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Органом опіки та піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради наданий висновок від 26.12.2022 №01-14/3273, згідно якого орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Частинами 1, 2 ст. 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні висловив бажання проживати разом із батьком. З огляду на викладене, з метою захисту інтересів малолітньої дитини та подальшого забезпечення належних умов його виховання та всебічного розвитку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи повне визнання позову відповідачкою та наявність підстав для задоволення позовних вимог, а також те, що позивачем судовий збір не сплачувався, з відповідачки підлягає стягненню 536,80 грн в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved