Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

09.09.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру аліментів. З березня 2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у відносинах. [INFO] народилась іх спільна дитина - [PERSON] Заводським районним судом м. Миколаєва 14.06.2021 року видано судовий наказ, яким з нього стягнуто 1/4 частини заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 14.06.2021 року. Позивач переконаний, що що щомісячне стягнення з нього аліментів на користь відповідача в розмірі 1/4 від його доходів буде непосильним, оскільки він має чотирьох утриманців. Ухвалою суду від 13.09.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 15.11.2021 року відкрито провадження у справі в спрощеному порядку та призначено судове засідання. Представник позивача подав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали даної справи в їх сукупності, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис - №2930. Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Судовим наказом виданим Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.06.2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] /4 частини заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 14.06.2021 року. Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб від 10.08.2012 року, виданого Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, 10.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Згідно повторного свідоцтва про народження, [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження виданим 22.09.2012 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис - №651. Батько - [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження, [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 22.08.2013 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис - №513. Батько - [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до довідки від 27.07.2021 року виданої ТОВ "Південна транспортна експедиційна компанія" дохід [PERSON] з січня 2021 року по червень 2021 року становить 102339,41 грн. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як передбачено ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Зі змісту ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що він має ще чотирьох утриманців: двоє малолітніх дітей та непрацездатні батьки. Факт наявності у платника аліментів інших та виникнення законного обов`язку щодо їх утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання іншої дитини. Застосування вищенаведених правових норм відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19, а тому суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує такий при вирішенні даного спору. Так судом встановлено, що батьки позивача є непрацездатними проте в силу досягнення встановленого законом пенсійного віку, при цьому отримують гарантований державою розмір пенсійного забезпечення, однак суду не доведено, що позивач дійсно часто несе певні витрати на їх лікування, і докази, що саме позивач їм цю допомогу надає. Отже, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану. Разом з тим, зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має інших дітей, батьків непрацездатного віку без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення сина [PERSON] , та суперечитиме його інтересам. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про зменшення розміру аліментів суперечать інтересам дитини, її рівню життя, погіршать її матеріальне становище, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed