Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та вселення у нього. В обґрунтування вимог позивач вказує, що він є співвласником 13/84 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23.11.2020 року у справі №607/13698/2020, а також перебуває у зазначеному будинку на реєстраційному обліку. Однак, відповідач чинить йому перешкоди у його користуванні, оскільки не визнає права власності позивача на вказаний житловий будинок. У зв`язку із чим, позивач звертався до органів Національної поліції України із заявою щодо реагування на неправомірні дії відповідача. Тому, просить зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме житлового будинку [ADDRESS] , а також вселити його у вказаний житловий будинок. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов у якому позов не визнала, зазначивши, що позивачем на її думку не подано доказів, які б підтверджували його позовні вимоги, у тому числі чинення йому перешкод зі сторони відповідача у користуванні належного йому майном. Як вбачається із технічного паспорту на вказаний житловий будинок, його площа складає 31,5 кв.м., з яких житлова 24,5 кв.м. (дві житлові кімнати відповідно 12,0 кв.м. та 12,5 кв.м.). В акті обстеження матеріально-побутових умов від 06.05.2002 року зазначено, що в даному житловому будинку є дві кімнати, кухня та коридор. В одній кімнаті прживає [PERSON] , яка є невісткою відповідача та її співмешканець [PERSON] , а в іншій кімнаті її дочки - [PERSON] , 2003 року народження та [PERSON] , 2008 року народження, які є онуками відповідача. Також в будинку зареєстровані [PERSON] , 1985 року народження та [PERSON] , 1958 року народження, однак у ньому не проживають. Таким чином, у спірному будинку проживають три дорослі особи та неповнолітня дитина. Відповідач у вказаному будинку не зареєстрований та не проживає. Крім цього зазначив, що частка житлової площі, що припадає на кожного із співвласників дорівнює 6,125 м.кв., що є значно меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу. Позивач є власником 13/84 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто це складає 1/6 частки, однак виділити йому зазначену частку з облаштуванням окремого входу, неможливо. Вважає, що спільне проживання сторін не можливе, частка в натурі не може бути виділена позивачу, порядок користування спірним житлом між сторонами не встановлювався та питання про виділ частки в натурі не вирішувалось. Також вважає, що позивачем не доведено того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю. При вирішенні даної справи просить врахувати, що позивач ніколи не проживав у спірному домоволодінні, не оплачував за комунальні послуги, не мав інтересу до даного житла, оскільки разом із дружиною [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач забезпечений житлом, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.05.1996 року, з якого вбачається, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Тому, враховуючи наведені обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до неї про усунення перешкод у користуванні приміщенням. Позивачем подано відповідь на відзив у якому позивач зазначив, що власниками спірного житлового будинку [ADDRESS] відповідно до довідки Великолуцької сільської ради були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/7 частці кожен. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] померли, після смерті яких відкрилась спадщина на належні їм частки. Позивач та відповідач прийняли спадщину та успадкували частки, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23.11.2020 року у справі №.607/13698/20. Співвласниками спірного домоволодіння на даний час є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а тому позов просить задоволити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] надала суду письмові пояснення у яких зазначила, що 25.07.2022 року між [PERSON] та нею [PERSON] було зареєстровано шлюб. 17.11.2003 року між [PERSON] , який є сином відповідача та нею [PERSON] було зареєстровано шлюб,який в подальшому було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.11.2010 року від якого у сторін народились двоє дітей [PERSON] , 2003 року народження та [PERSON] , 2008 року народження, які зареєстровані та проживають у спірному будинковолодінні. У зазначеному будинку є дві кімнати площею 12,0 та 12,5 кв.м., у одній із яких проживає вона із своїм чоловіком, а в іншій двоє неповнолітніх дітей. Дочки [PERSON] є онуками відповідача. Таким чином, у спірному житлі проживають три дорослі особи та неповнолітня дитина. Відповідач у даному будинковолодінні не зареєстрована та не проживає. Зазначила, що вона погоджується із позицією відповідача, що вирішуючи даний спір слід установити, чи є належним пособ захисту права власності вимога про вселення учасника спільної власності до іншого за відсутності можливості надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності або встановлення порядку користування та чи не виникне у такому випадку колізія між правами учасників спірних правовідносин: з одного боку права учасника спільної слабості, а з другого права іншого співвласника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, що охороняється законом. Вважає, що позивач не навів у своєму позові та не надав суду доказів, які б підтверджували, що відповідач чи будь-які інші особи, у тому числі її чоловік чинять позивачу перешкоди у користуванні його часткою майна. Вказала, що позивач ніколи не проживав у спірному житлі, не оплачував комунальні послуги, не мав інтересу до даного житла, оскільки разом із дружиною проживає за адресою: [ADDRESS] та належить йому на праві спільної сумісної важності. Відтак, просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] письмових пояснень щодо позову не подавали. 06.09.2022 року у даній справі закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовних вимог не визнали з підстав наведених у відзиві на позов. У судовому засіданні [PERSON] вказала, що позивач ніколи не проживав у спірному будинковолодінні, не забезпечував його ремонт та не здійснював оплату комунальних послуг. Не погоджується із його позовними вимогами та вважає, що він не має права користуватись та проживати у зазначеному будинку. Також вказала, що на даний час у вказаному будинку проживає її колишня невістка [PERSON] разом із своїми дітьми, одна з яких є неповнолітня та чоловіком [PERSON] , а тому житлова площа у ньому не дає можливості для вселення позивача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась подавши клопотання про розгляд даної справи без її участі, оскільки за станом здоров`я не може брати участі у судових засіданнях. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні вважають, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки позивач не може проживати у спірному будинковолодінні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 листопада 2020 року у справі №607/13698/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно із врахуванням ухвали цього ж суду від 02.03.2021 року про виправлення описки, які набрали законної сили, визнано за [PERSON] право власності на 13/84 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться на адресою: [ADDRESS] , з яких 8/84 частки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та 5/84 частки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Як вбачається із означеного рішення суду «…згідно довідки №84,виданої 19.02.2020 року Великолуцькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] станом на 01.07.1990 року є колгоспним двором, головою якого була [PERSON] (померла у 1994 році), а його членами відповідно [PERSON] син (помер [INFO] ), [PERSON] невістка (померла [INFO] ), [PERSON] внук, [PERSON] внук, [PERSON] онука, [PERSON] правнук...Всі члени будинковолодіння колгоспного двору в [ADDRESS] набули права спільної сумісної власності вказаного будинку та їх частки становили по 1/7 кожного. \~ \~ \~ \~Як вбачається із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278325675 від 06.10.2021 року, [PERSON] належить 13/84 частки у житловому будинку [ADDRESS] на праві спільної часткової власності. Крім цього, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 листопада 2020 року у справі №607/13282/20 за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на 23/84 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , з яких: - 2/21 частки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; -5/28 частки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду справи право власності у житловому будинку\~з відповідною\~частиною надвірних\~будівель та\~споруд,\~що знаходиться\~за адресою\~ [ADDRESS] \~мають:\~позивач [PERSON] \~ 13/84\~частки,\~відповідач \~ [PERSON] \~ 23/84\~частки,\~а також\~треті особи\~у справі\~-[PERSON] 1/7, як член колгоспного двору, [PERSON] 1/7 як член колгоспного двору, [PERSON] 1/7, як член колгоспного двору, частка яких сумарно складає 48/84 частки. Відповідно до довідки виданої Великолуцьким старостинським округом Тернопільського району Тернопільської області від 09.05.2022 року №148, в [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] , 2008 року народження. Крім цього, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають. Зазначені обставини підтверджені копією будинкової книги на будинок [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Як вбачається із копії технічного паспорту на спірний будинок [ADDRESS] , він складається із 1-1 коридору площею 3,6 кв.м., кімнати 1-2 площею 12,0 кв.м., 1-3 кухні площею 3,4 кв.м., 1-4 житлової кімнати площею 12,5 кв.м.. Загальна площа всього будинку складає 31,5 кв.м., з яких житлова 24,5 кв.м. 25.07.2022 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб від 25.07.2022 року виданим Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 06.05.2022 року, складеного комісією Великолуцького старостинського округу, комісія встановила, що в житловому будинку [ADDRESS] є дві житлові кімнати, кухня та коридор. В одній кімнаті проживає [PERSON] та її спів житель (на даний час чоловік) [PERSON] , в іншій кімнаті проживають її дочки [PERSON] , 2003 року народження та [PERSON] , 2008 року народження. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 травня 1996 року міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом також з`ясовано, що позивач [PERSON] проживає у [ADDRESS] , що ним визнається та не заперечується сторонами. Як вбачається із копії довідки за результатами звернення [PERSON] від 16.12.2021 року складеної старшим дільничним сектору превенції ПП відділення поліції №1 (м.Тернопіль), до відділення поліції №1 (м.Тернопіль) звернувся [PERSON] житель [ADDRESS] для сприяння йому у вирішенні питання щодо проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Під час проведення перевірки встановлено, що за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із своєю сім`єю зокрема чоловіком та дочкою у будинку з малою житловою площею. В своєму поясненні [PERSON] яка проживає в будинку на протязі тривалого періоду часу та за власний кошт зробила ремонт, тому пропонує [PERSON] визначити приміщення на території господарства та за бажанням там проживати. У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив суду чинення перешкод позивачу із боку відповідача, оскільки був очевидцем таких дій, як [PERSON] не допускала [PERSON] до спірного будинку, мотивуючи тим, що він там не проживає та не робив його ремонт. Частиною 1, 2 ст.\~355\~ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. \~ \~ \~ \~Відповідно ч. 1 ст.\~356\~ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. \~ \~ Згідно із частиною третьої статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. \~ \~ \~ \~У постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім?ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Однак, право власності за своєю правовою природою не є необмеженим. На підставі частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов?язані із особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться у спеціальних нормах глави 26 першого розділу Книги третьої Цивільного кодексу України "Право спільної власності". Зокрема, як убачається із частини третьої статті 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Така компенсація може мати разовий або періодичний характер залежно від домовленості сторін або обставин справи. За таких обставин вселення за судовим рішенням учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із частиною третьою статті 358 ЦК України. Крім того, стаття 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, за наявності у національному праві відповідної норми частини третьої статті 358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак частина третя статті 358 ЦК України передбачає у цьому випадку право власника вимагати компенсації. Виходячи із застосування практики Європейського Суду з прав людини при здійсненні правосуддя, термін "житло" в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є "вдома". Цей висновок здійснено в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається "home", що значить дім, житло; батьківщина; at home - удома; у французькому - "domicile" -житло; місце проживання; а domicile - вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об?єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об?єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Як зазначив ВС у своїй постанові від 12.09.2018 року у справі №654/761/15, судам необхідно врахувати, що у разі встановлення таких обставин, що спір не може бути вирішений шляхом вселення особи на житлову площу, якщо така фактично не забезпечує можливість проживання із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, тому такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України). Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В силу вимог ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] складається із двох кімнат площею 12,5 кв.м. та 12,0 кв.м. Житлова площа зазначеного будинку складає усього 24,5 кв.м. На момент вирішення спору в квартирі зареєстровані п`ятеро осіб. Крім цього, у вказаному будинку проживає без реєстрації чоловік [PERSON] [PERSON] , який є членом сім`ї наймача, з яким остання уклала шлюб. Таким чином, судом з`ясовано, що у спірному будинковолодінні фактично проживають четверо осіб, двоє з яких діти наймача, одна з яких є неповнолітньою. Тобто, на кожного із проживаючих мешканців зазначеного будинку припадає по 6,12 м.кв. житлової площі. Проте, при вселенні позивача [PERSON] у зазначене домоволодіння, на кожного із них буде припадати по 4,9 м.кв. житлової площі, що є меншим за жилу площу, яка установлена для надання для проживання одній особі. Також, суд зазначає, що вселення позивача зумовить йому виділення для проживання окремої кімнати, із двох існуючих у будинку, відтак, житлова площа, яка припаде на інших осіб, що у ньому проживають зменшиться та складе близько 3 кв.м. на кожну особу. Таким чином, дослідивши та оцінивши обставини справи, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та вселення у нього, слід задовольнити частково, зобов`язавши відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні належної йому на праві власності 13/84 частки у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . При цьому, задовольняючи позов частково, суд ураховує те, що позивач з приводу чинення йому перешкод у користуванні належною йому часткою у будинку звертався 19.11.2021 року до відділення поліції №1 (м.Тернопіль), у тому числі щодо недопущення його до вказаного будинку, що також підтверджено поясненнями свідка [PERSON] .. Крім цього, у судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила щодо надання можливості позивачу ним користуватись, оскільки вважає, що у нього не існує права власності на нього та він не проводив його обслуговування та не здійснював ремонт. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача у цій частині підлягають до задоволення. Проте, суд також вважає, що вимоги позивача про вселення у житловий будинок [ADDRESS] не підлягають до задоволення, оскільки вважає, що спір не може бути вирішений шляхом вселення особи на житлову площу, якщо така фактично не забезпечує можливість проживання із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, а тому такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України). При цьому, суд також ураховує, що позивач забезпечений житлом, оскільки йому на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , де він постійно проживав та проживає із своєю сім`єю. На підставі наведеного,

Outcome: partial