Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі по тексту - відповідач), в якому просив: - зобов`язати Комунальне підприємство виконавчого органу Київ (Київської міської державної адміністрації) виключити із суми заборгованості, яка обліковується на особовому рахунку № [NUMBER] , що відкритий КП «Київтеплоенерго» відносно квартири позивача за адресою: [ADDRESS] , суму заборгованості всіх попередніх власників квартири за адресою: [ADDRESS] , перед КП «Київтеплоенерго», що існувала станом на 08 лютого 2018 року та суму інфляційних нарахувань та суму трьох відсотків річних, що були нараховані на заборгованість всіх попередніх власників квартири за адресою: [ADDRESS] , - перед КП «Київтеплоенерго» у період з 09 лютого 2018 року по 01 вересня 2021 року. В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 09 лютого 2018 року ним укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого він став власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності, як вказує позивач, була проведена 09 лютого 2018 року. Станом на 01 вересня 2021 року на особовому рахунку № [NUMBER] , що відкритий КП «Київтеплоенерго» відносно квартири позивача, обліковується заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення у розмірі 7718,49 грн та заборгованість по оплаті з послуги з постачання гарячої води у розмірі 4860,23 грн. Позивач стверджує, що ним у період з 09 лютого 2018 року по 01 вересня 2021 року належним чином виконувались обов`язки по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а тому заборгованість перед відповідачем, що обліковується на особовому рахунку є заборгованістю попередніх власників квартири. Вважаючи, що заборгованість по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, яка виникла до 09 лютого 2018 року є такою, що не має обліковуватись за позивачем, останній звернувся до суду з цією позовною заявою. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2021 року цивільна справа №182/6462/21 передана на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року для розгляду цивільної справи №182/6462/21 визначено суддю Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 04 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якій представник відповідача послався на те, що 11 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Комунальним підприємством «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №602-18, на виконання умов якого останнє набуло право вимоги по особовому рахунку № [NUMBER] у сумі 8450, 71 грн. за спожиті послуги з централізованого опалення та у сумі 6871,91 грн за спожиті послуги з гарячого водопостачання. Станом на 09 лютого 2018 року, тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, заборгованість по вказаному особовому рахунку до 01 травня 2018 року становила 15322,62 грн. Крім того, у відзиві на позовну заяву вказано, що починаючи з березня 2018 року оплата за комунальні послуги здійснювалась позивачем в повному обсязі. Проте, станом на 01 травня 2018 року на вказаному вище особовому рахунку рахується заборгованість по сплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Представник відповідача у тому числі вказує, що самостійно виключити заборгованість не вбачається можливим, оскільки, для цього позивачу необхідно звернутись з письмовою заявою до підприємства про відкриття нового особового рахунку та перенесення оплати з діючого особового рахунку на новий особовий рахунок, з наданням правовстановлюючих документів на квартира, а також усіх квитанцій на підтвердження оплати комунальних послуг з моменту оформлення права власності на житло. На підставі викладеного, на переконання представника відповідача, відповідачем не порушено прав позивача, у зв`язку з чим, підстав для задоволення позовних вимог не має. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. Представником позивача подано суду письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що останній просив провести розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2018 року, укладеного між [PERSON] в особі її представника [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О. за реєстраційним №28, [PERSON] набув право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний реєстраційний номер 24768055, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу квартири та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №274819425 від 14 вересня 2021 року. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рахунку-повідомлення станом на 01 вересня 2021 року по особовому рахунку № [NUMBER] обліковується заборгованість по сплаті послуг з централізованого опалення у розмірі 7718,49 грн, інфляційна складова боргу - 899,17 грн, 3% річних - 350,54 грн та по сплаті послуг з централізованого постачання гарячої води- 5860,23 грн, інфляційна складова боргу - 703,56 грн, 3% річних - 278,69 грн. Згідно листа Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» від 04 жовтня 2021 року №30/3-2/15787 представника позивача - адвоката Великанова М.О. повідомлено про те, що за особовим рахунком за адресою: [ADDRESS] сума заборгованості по сплаті послуг з централізованого опалення у розмірі 8450,71 грн (наразі, з урахуванням проведених оплат, заборгованість становить 7718,49 грн) та за послугу з централізованого постачання гарячої води - 6871,91 грн (наразі з урахуванням проведених оплат, заборгованість становить 4860,23грн). Крім того, у вказаному листі вказано, що для можливості розгляду підприємством питання внесення змін в особовий рахунок за адресою: [ADDRESS] , зважаючи на зміну власника квартири, необхідно надати копії наступних документів: договір купівлі-продажу квартири; сплачені квитанції (із печаткою банківської установи, в якій проведено оплати, із зазначенням дати, суми оплати, реквізитів банку та показань квартирного засобу обліку) з періоду набуття [PERSON] права власності на квартиру до травня 2018 року та докази того, що дані оплати проводились ним. Наявність вказаної вище заборгованості та її облік по особовому рахунку квартири стали підставою для звернення позивача до суду з цією позовною заявою. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого, опалення та централізоване постачання гарячої води (далі - послуги) регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (далі по тексту - Закон №1875-IV) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі по тексту - Правила). Відповідно до п. 8 Правил та Закону послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, такий договір є договором приєднання. На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго», на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085) (надалі - Договір). Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є факт отримання послуг Споживачем. Квартира [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві приватної власності, як вбачається з матеріалів справи, під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що відповідач на підставі Договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) (далі Договір цесії): від 11 жовтня 2018 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - Кредитор) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - Новий Кредитор), прийняв право вимоги за особовим рахунком № [NUMBER] з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15322,62 грн. Згідно п. 3.4.2 Договору цесії Новий кредитор має право на отримання замість Кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1 та/або Додатку № 2 до Договору цесії сплати заборгованостей. Надання послуг здійснювалось на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який був опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року №111 (4511). Так, відповідно до частини 4 статті 319, частини 1 статті 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Відповідно до положень статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, який був чинним станом на момент набуття позивачем права власності на квартиру, було передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем. Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У відповідності до пункту 5 частини 2 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів, і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому, суд звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 зроблено висновок про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі №201/1807/21. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку, договір купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2018 року, згідно з яким позивач став власником квартири [ADDRESS] не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Крім того, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач не вчиняв правочинів щодо прийняття боргу по оплаті послуг за теплопостачання попередніх власників вказаної вище квартири. Наведене в сукупності свідчить про те, що на позивача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, надані попереднім власникам квартири, які були нараховані до 09 лютого 2018 року, тобто до укладення позивачем договору купівлі-продажу цієї квартири. Крім того, слід зазначити, що звертаючись до суду з вказаною позовною заявою, позивач, посилаючись на порушення відповідачем вимог статей 509, 901 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», просить суд зобов`язати відповідача вчинити певні дії, зокрема, виключити із суми заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належної йому квартири заборгованість попередніх власників, що виникла до 09 лютого 2018 року, а також нараховані суми інфляції та 3% річних на суму заборгованості. Суд вважає за необхідне наголосити, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення суми із загальної заборгованості узгоджуються із абзацом 20 частини 2 статті 16 ЦК України, яким передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за послуги теплопостачання споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, у постановах Верховного Суду у від 18 грудня 2018 року у справі № 209/4456/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18, від 27 серпня 2020 року у справі №207/2990/18, від 15 жовтня 2020 року у справі №522/19127/18. Більш того, судом встановлено, що саме у зв`язку з існуванням заборгованості в зазначеному вище розмірі позивачу нараховуються суми інфляції та 3% річних на наявну суму заборгованості, тобто, на переконання суду, порушуються права позивача шляхом покладення на останнього обов`язку сплачувати такі нарахування інфляційних та 3% річних, за відсутності заборгованості по оплаті комунальних послуг. У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи, що судом встановлено та підтверджено матеріалами справи відсутність обов`язку позивача щодо сплати заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 09 лютого 2018 року, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку й щодо сплати нарахованих на вказану суму заборгованості суми інфляції та 3% річних. Щодо тверджень представника відповідача, викладених у відзиві стосовно необхідності надання позивачем відповідних документів для виключення заборгованості з особового рахунку, суд звертає особливу увагу, що у самому відзиві відповідач, обгрунтовуючи свої заперечення проти задоволення позовних вимог вказує на наявність у підприємства документів, що дають підстави для виключення цієї заборгованості з особового рахунку, а також не заперечує того факту, що після набуття позивачем права власності на квартиру, заборгованість по сплаті послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у позивача відсутня. Відповідно, такі твердження представника відповідача не можуть бути покладені в основу судового рішення у даній цивільній справі. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved