Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

I. Стислий виклад позовної заяви 01 грудня 2022 року ТОВ «ФК «ПАРІС» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 21 серпня 2019 року між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] було підписано заяву-договір №0038378 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви, відповідачу був наданий споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок коштів у сумі 51 282 грн 05 коп., на строк 24 місяці, на умовах сплати фіксованої процентної ставки в розмірі 18% річних, разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту. 28 квітня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «ПАРІС» був укладений договір про відступлення прав вимоги №28/04/2020-1, відповідно до якого до ТОВ «ФК «ПАРІС» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №0038378 від 21 серпня 2019 року на загальну суму 57 873 грн 49 коп., яка складається з наступного: 45 880 грн 18 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3 621 грн 01 коп. - заборгованість за процентами; 7 692 грн 30 коп. - заборгованість за комісією; 910 грн 00 коп. заборгованість за штрафним санкціями (пеня). У зв`язку з невиконанням [PERSON] грошового зобов`язання, 29 серпня 2022 року позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції нараховано 18% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року в сумі19 017 грн 08 коп. та інфляційні втрати в розмірі 9 907 грн 78 коп. Посилаючись на викладені вище обставини позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 86 798 грн 35 коп., яка складається з наступного: 45 880 грн 18 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3 621 грн 01 коп. - заборгованість за процентами; 7 692 грн 30 коп. - заборгованість за комісією; 680 грн - пеня; 19 017 грн 08 коп. - 18% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року; 9 907 грн 78 коп. - інфляційні витрати за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року. ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 09 грудня 2022 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 04 січня 2023 року. У п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (а. с. 104-105). ІІІ. Стислий виклад відзиву на позовну заяву 03 січня 2022 року на електронну адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає про часткове визнання позову в розмірі 43 153 грн 76 коп., з яких 39 982 грн 70 коп. - заборгованість за тілом кредиту та 3 171 грн 06 коп. - заборгованість по відсоткам, виходячи з наступного. Розрахунок заборгованості за тілом кредиту та відсотками за його користування за період з 21 грудня 2019 року по 21 квітня 2020 року проведений позивачем із суперечностями нарахувань згідно Додатку №1 та із завищенням розміру нарахованого боргу. Розрахунок за пенею за період з 23 грудня 2019 року по 29 лютого 2020 року проведений із пропущенням строку позовної давності. Розрахунок за штрафними санкціями та інфляційними втратами за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року проведений з пропуском строку позовної давності та в період дії ковідних обмежень, що є неправомірним. Розрахунок за комісією складений всупереч Додатку №1. Крім того, згідно з правовою позицією ВСУ стягнення комісії за кредитними договорами є неправомірним. Зокрема, щодо заборгованості за комісією в сумі 7 692 грн 30 коп. відповідач зазначає. У колонці №9 Додатку №1 до договору, яким позивач обґрунтовує свій розрахунок, нарахована комісія в розмірі 1 282 грн 05 коп. Цю комісію він сплатив шляхом її відрахування банком із тіла кредиту під час видачі грошових коштів, тобто ці гроші йому не видавалася. Нарахування комісії щомісяця від суми наданого кредиту, в тіло якого враховано суму комісії (нарахування комісії на комісію) суперечить суті кредитування. Крім того, згідно з правовою позицією ВСУ одночасне щомісячне нарахування пені, штрафу та комісії є неправомірним. Відображені в колонці №8 додатку №1 щомісячні платежі за розрахунково-касове обслуговування, не погоджувалися сторонами при укладенні договору. До того ж, позивач не витрачає грошових коштів за щомісячне касове обслуговування, з урахуванням того, що споживач самостійно оплачує касове обслуговування під час оплати боргу через термінал чи касу банку так само, як і будь-який клієнт банківських послуг. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 19 серпня 2020 року у справі №641/11984/15-ц. ВС зазначив, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність» та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі ч. 4 ст. 11 цього Закону. Щодо пені в сумі 680 грн за період з 23 грудня 2019 року по 29 лютого 2020 року [PERSON] вважає, що вона нарахована поза межами визначеного ст. 258 ЦПК строку позовної давності, який закінчився в грудні 2020 року та в березні 2021 року. Крім того, на думку відповідача, одночасне нарахування пені, комісії, штрафу та інфляційних втрат є неправомірним відповідно до правової позиції ВСУ, Закону України «Про захист прав споживачів» та судової практики в даній категорії справ. Стосовно штрафних санкцій та інфляційних витрат за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року у сумі 19 017 грн 08 коп. відповідач вказує, що вони нараховані в період дії ковідних обмежень, що суперечить положенням п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Крім того, [PERSON] вважає, що строк позовної давності за штрафними санкціями, нарахованими в період з 28 квітня 2020 року по 28 листопада 2021 року, закінчився 29 квітня 2021 року та 29 листопада 2022 року відповідно. Разом з цим відповідач надав свій розрахунок заборгованості за кредитним договором, який він визнає. Так, Додатком №1 до кредитного договору розмір відсотків визначений у сумі 5 476 грн 26 коп. З них сплачено 2 305 грн 15 коп. Таким чином, розмір заборгованості за відсотками, який визнає [PERSON] , становить 3 171 грн 06 коп. Щодо заборгованості за тілом кредиту відповідач вказує, що згідно з розрахунком позивача, в рахунок погашення заборгованості за кредитом він сплатив 13 604 грн 45 коп., з яких 2 305 грн 15 коп. віднесено на сплату відсотків за період з 21 серпня по 21 грудня 2019 року. Решта грошових коштів у сумі 11 299 грн 30 коп., на думку [PERSON] , повинна бути направлена на першочергове погашення тіла кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки в рахунок погашення боргу за тілом кредиту в розмірі 51 282 грн сплачено 11 299 грн 30 коп., сума боргу, яку визнає відповідач, становить 39 982 грн 70 грн. (а. с. 110-113). Крім цього, 03 січня 2023 року на електронну адресу надійшли додаткові пояснення у справі, зміст яких аналогічний відзиву на позовну заяву (а. с. 120-123). ІV. Заяви (клопотання) учасників справи Від представника позивача ТОВ «ФК «ПАРІС» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує (а. с. 109). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність. Просив ухвалити рішення по справі з урахуванням заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву (а. с. 124). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року). Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання, подавши заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, а перешкод для розгляду справи не встановлено, суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. V. Фактичні обставини, встановлені судом Суд установив наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. 21 серпня 2019 року між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» підписано Заяву-Договір №0038378 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Підписанням цієї Заяви-Договору, відповідач акцептував укладення договору, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєднався до його умов. З умовами договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситися до нього (а. с. 45-46). На підставі вказаного договору АТ «РВС БАНК» надав [PERSON] споживний кредит у сумі 51 282 грн 05 коп. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок останнього, на строк 24 місяці, на умовах сплати 18% річних на залишок за кредитом (фіксована процентна ставка), разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту, що становить 1 282 грн 05 коп., а також щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, що становить 1 538 грн 46 коп. (а. с. 53-83). Відповідно до п.п. 7.3.1. Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, погашення клієнтом заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу здійснюється щомісячно та/або в дату повного погашення заборгованості за споживчим кредитом, починаючи з місяця, наступного після місяця оформлення споживчого кредиту, за ануїтетною схемою погашення (ряд рівних грошових платежів, що здійснюються через рівні проміжки часу) у розмірах і терміни (дати), визначені графіком платежів, шляхом забезпечення наявності грошових коштів у відповідних сумах на рахунку для погашення заборгованості, що зазначений у заяві-договорі (а. с. 4-44). Графіком платежів та розрахунком вартості споживчого кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до Заяви-Договору №0038378 передбачено погашення заборгованості за кредитом 21 числа кожного місяця в розмірі 4 098 грн 67 коп., починаючи з місяця, наступного після оформлення кредиту (а. с. 45 зворотній бік). Згідно з п. 7.3.11 Публічної пропозиції, у разі порушення терміну погашення заборгованості за споживчим кредитом, у тому числі щомісячного платежу, в тому числі його частини, встановленого графіком платежів, така заборгованість, у тому числі щомісячний платіж (або його частина) вважається простроченим, починаючи з наступного дня за днем встановленого терміну погашення згідно з графіком платежів і до дня погашення простроченої заборгованості. З дня виникнення простроченої заборгованості за споживчим кредитом, у тому числі щомісячного платежу, встановленого графіком платежів, банк має право нараховувати штрафні санкції за порушення строків погашення заборгованості за споживчим кредитом, у тому числі щомісячних платежів у розмірі 10,00 гривень (десять гривень, нуль копійок) за кожен день прострочення платежу. Сплата штрафу та/або пені не звільняє клієнта від виконання зобов`язань, за порушення яких передбачені штраф та/або пеня, і так само не звільняє його від обов`язку відшкодувати банку збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань за договором, у тому числі будь-які витрати, що були понесені банком у зв`язку зі стягненням заборгованості з позичальника за договором. Як зазначено в п. 7.7.2.4. Публічної пропозиції, відповідач зобов`язаний повернути кредит та сплатити передбачені заявою-договором платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених договором. Пунктом 7.7.2.10 Публічної пропозиції передбачено, що у разі порушення строків та/або несплати необхідної до погашення заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу, що передбачені графіком платежів, позичальник зобов`язаний частково або в повному обсязі сплатити на користь банку штрафні санкції (штрафи та пеню) на умовах, передбачених договором (а. с. 4-44). Відповідно до виписки по особовому рахунку та згідно з розрахунком заборгованості, [PERSON] повернення кредитних коштів за графіком не здійснював. Станом на 29 серпня 2022 року від відповідача отримані наступні надходження: 21 серпня 2019 року - 1 282 грн 05 коп., 23 вересня 2019 року - 4 122 грн 40 коп.; 21 жовтня 2019 року - 4 100 грн; 21 листопада 2019 року - 4 100 грн, а всього 13 604 грн 45 коп. (а. с. 45 зворотній бік, 53 - 87). 28 квітня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «ПАРІС» укладено договір про відступлення права вимоги №28/04/2020-1 (а. с. 47-49). Відповідно до п.п. 1.1. р. 1 вищевказаного договору, первісний кредитор у порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами зазначеними у додатку №1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною (надалі за текстом -кредитні договори), які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками. Згідно з п.п. 3.1. р. 3 договору про відступлення права вимоги, права вимоги за кредитними договорами вважаються відступленими з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього договору. Підпунктом 1.2. зазначеного договору передбачено, що право вимоги за кредитними договорами відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу по яких настав на дату укладання цього договору; процентів; штрафів, пені; інших платежів згідно з умовами кредитного договору, які виникли та/або можуть виникнути після укладання цього договору, тощо. Відповідно до п.п. 1.4 п. 1 договору відступлення права вимоги, новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитними договорами та одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх без виключення зобов`язань за кредитними договорами, які існували та існують на момент укладання цього договору. Згідно з додатком №1 до договору про відступлення права вимоги, АТ «РВС БАНК» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до [PERSON] за договором №0038378 від 21 серпня 2019 року на загальну суму 58 103 грн 49 коп., яка складається з наступного: 1) 45 880 грн 18 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2) 3 621 грн 01 коп. - заборгованість за процентами; 3) 7 692 грн 30 коп.- заборгованість за комісією; 4) 680 грн - пеня за період по 29 лютого 2020 року (включно); 5) 230 грн - пеня за період з 01 по 23 березня 2020 року (а. с. 50). Станом на 29 серпня 2022 року заборгованість відповідача [PERSON] перед ТОВ «ФК «ПАРІС» за вказаним вище кредитним договором склала 86 798 грн 35 коп., з них: заборгованість за тілом кредиту - 45 880 грн 18 коп.; заборгованості за комісією - 7 692 грн 30 коп.; заборгованості за процентами - 3 621 грн 01 коп.; заборгованість за штрафними санкціями (пенею) - 680 грн (нараховані за період з 23 грудня 2019 року по 29 лютого 2020 року); інфляційні втрати за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року - 9 907 грн 78 коп.; 18% річних за користування грошовими коштами, нарахованими за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України - 19 017 грн 08 коп. (а. с. 84-88). 29 серпня 2022 року позивачем на адресу відповідача [PERSON] цінним листом була направлена вимога про усунення порушення кредитного зобов`язання за договором №0038378 від 21 серпня 2019 року протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги (а. с. 89-93). V. Норми права, застосовані судом, та висновки суду Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом ст. 512 ЦК України, у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Отже, ТОВ «ФК «Паріс» за договором №28/04/2020-1 про відступлення прав вимоги від 28 квітня 2020 року набуло прав нового кредитора за кредитним договором №0038378 від 21 серпня 2019 року, укладеним між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] . У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями статей 1048, 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, підписанням Заяви-Договору №0038378 від 21 серпня 2021 року про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, між сторонами в справі був укладений кредитний договір приєднання в установленій законом формі, з визначенням усіх істотних умов. А). Щодо нарахування комісії У підписаній між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» Заяві-Договорі №0038378 від 21 серпня 2019 року сторони правочину погодили надання споживчого кредиту в сумі 51 282 грн 05 коп. на строк 24 місяці, на умовах сплати 18% річних, разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту (а. с. 45). Підписанням вищевказаної Заяви-Договору, відповідач прийняв і погодився з запропонованими кредитором умовами, у тому числі й щодо сплати щомісячної комісії. У в`язку з цим суд вважає безпідставними заперечення [PERSON] про те, що щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування сторонами при укладенні договору не погоджувалися. Разом з цим, суд вважає неспроможними заперечення відповідача про те, що положення кредитного договору про сплату щомісячної комісії є нікчемними, так як ці платежі заборонені ч. 3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність» та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що узгоджується правовою позицією КЦС ВС у справі №641/11984/15-ц від 19 серпня 2020 року з наступних підстав. Положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону №3795-VI від 22 вересня 2011 року, на яку посилається [PERSON] та якою кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, втратила свою чинність у зв`язку прийняттям Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15 листопада 2016 року. У ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинній на момент укладення спірного кредитного договору, визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положеннями ч. 1 ст. 14 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», витрати, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб є загальними витратами споживача за споживчим кредитом. Отже, визначені у спірному кредитному договорі положення про сплату позичальником щомісячної комісії не суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» та стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією в сумі 7 692 грн 30 коп., оскільки розмір нарахованої комісії відповідач не оспорює. Б). Щодо строку позовної давності в частині стягнення штрафних санкцій (пені) Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачені випадки встановлення спеціальної позовної давності. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Графіком платежів та розрахунком загальної вартості споживчого кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до Заяви-Договору №0038378 про надання банківської послуги, який підписаний [PERSON] , передбачено щомісячне погашення заборгованості за наданими кредитними коштами, починаючи з місяця, наступного після оформлення кредиту, за ануїтетною схемою погашення (а. с. 44 зворотний бік). Згідно з наданим позивачем розрахунком, останній платіж зі сплати заборгованості за кредитом відповідач сплатив 21 листопада 2019 року. Отже, наступний внесок на погашення отриманих ним кредитних коштів відповідачу слід було здійснити до 21 грудня 2019 року, а в разі прострочення виконання чи невиконання кредитних зобов`язань за кредитним договором у кредитодавця виникає право застосувати відповідні наслідки за неналежне виконання. З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем стягується пеня за прострочення виконання кредитних зобов`язань за період з 23 грудня 2019 року (перший робочий день після настання планової дати платежу за графіком) по 29 лютого 2020 року, що становить 68 календарних днів (а. с. 116-117, 159-162). У пункті 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України установлено карантин, дію якого продовжено постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Врахувавши, що останнім днем для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення пені у межах строку позовної давності було 23 грудня 2020 року, а Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФК «Паріс» звернулося з позовом до [PERSON] в частині стягнення пені в сумі 680 грн в межах строку позовної давності, тому доводи відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності є необґрунтованими. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Паріс» підлягають 680 грн пені, розмір якої відповідачем не оспорюється. В). Щодо нарахування інфляційних витрат Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі №522/9547/13-ц зазначено, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з травня 2020 року по лютий 2022 року включно в розмірі 9 907 грн 78 коп., що підтверджується наданим розрахунком (а. с. 88). Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 19 травня 2022 року по справі №127/17882/15-ц, стягнення інфляційних втрат і 3% річних здійснюється на підставі їх нарахування на суму боргу. Враховуючи ануїтетну схему погашення кредитної заборгованості, відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Паріс» на стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 57 873 грн 49 коп. (без урахування заборгованості за пенею за період 01 по 23 березня 2020 року у сумі 230 грн) та період стягнення, суд вважає, що позовні вимоги фінансової компанії в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 9 907 грн 78 коп. підлягають до задоволення. Г). Щодо нарахування 18% річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стосовно нарахування 18% річних від простроченої суми позивач зазначає, що відповідно до пункту 7.7.2.17. Публічної пропозиції та відомостей з Паспорту споживчого кредиту, клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховувані проценти за користування кредитним коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з частиною другою статті 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору. Відповідно до Заяви-Договору №0038378 від 21 серпня 2019 року, сторони справи узгодили процентну ставку 18% річних. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17 (провадження №61-684св18) зазначено, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 03 лютого 2010 року сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 2,5% на місяць з розрахунком 360 днів в році. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності штрафів за порушення зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. У цій справі ТОВ «ФК «Паріс» просить стягнути з відповідача 18% річних за користування грошовими коштами за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року у сумі 19 017 грн 08 коп., посилаючись при цьому на пункт 7.7.2.17. Публічної пропозиції, яка не містить відомостей про ознайомлення з нею [PERSON] . Враховуючи про відсутність відомостей про ознайомлення відповідача з Публічною пропозицією АТ «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що вступила в дію 04 лютого 2019 року, суд вважає, що вона не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Окрім того, Заява-Договір №0038378 від 21 серпня 2019 року та додаток №1 до неї не місять відомості щодо встановлення іншого розміру процентів. Стосовно того, що в паспорті споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту зазначена в розмірі 18%, суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. З вищевказаного вбачається, що підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту, що містить в собі інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, не свідчить про узгодження банку з боржником таким чином умов кредитного договору. Враховуючи, що заява-договір №0038378 від 21 серпня 2019 року та додаток №1 до неї не містять в собі відомостей щодо узгодження між сторонами спору зміни процентної ставки для розрахунку відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України, суд вважає, що даний розрахунок слід проводити з урахуванням 3% річних від простроченої суми, що прямо передбачено нормами цивільного законодавства. З розрахунку позивача вбачається, що нарахування заборгованості згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснювалося за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2023 року на придбану суму боргу 57 873 грн 49 коп. (без урахування заборгованості за пенею за період 01 по 23 березня 2020 року у сумі 230 грн), тому взявши за основу наданий позивачем розрахунок, суд провів розрахунок за формулою: сума боргу х 3% : 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, а точніше з 28 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року (57873,49 х 3% х 248 (кількість днів у періоді) : 366 : 100) та з 01 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року (57873,49 х 3% х 419 (кількість днів у періоді) : 365:100). Отже, за вказаний період 3% річних від простроченої суми становить 3 169 грн 50 коп. Суд відхиляє заперечення [PERSON] про те, що за штрафними санкціями, нарахованими відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 28 квітня 2020 року по 28 листопада 2021 року, пропущений строк позовної давності, оскільки в період з 12 квітня 2020 року на території України установлено карантин, дію якого продовжено до 30 квітня 2023 року. Водночас, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, на час дії карантину строки, визначені ст. 258 ЦК України, продовжені, а тому позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення з [PERSON] штрафних санкцій за ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих за період з 28 квітня 2020 року по 28 листопада 2021 року, заявлені в межах строку позовної давності. Оцінюючи заперечення відповідача щодо нарахування позивачем штрафних санкцій за ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку, що положення пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» не спростовують підстав для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, оскільки хоча [PERSON] і допустив прострочення у період дії карантину, але це не звільняє його від обов`язку сплати 3% річних та інфляційний втрат. Д) Щодо черговості сплати платежів за кредитом та загального розміру заборгованості за тілом кредиту і процентами Суд не погоджується з доводами [PERSON] про те, що зі сплачених ним у період з 21 серпня по 21 грудня 2019 року 13 604 грн 45 коп., з яких 2 305 грн 15 коп. банк списав на оплату відсотків, 11 299 грн 30 коп. повинні бути спрямовані на погашення тіла кредиту, з наступних підстав. Статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування» встановлена черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит. Зокрема, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Згідно з Графіком платежів та розрахунком загальної вартості споживчого кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до Заяви-Договору №0038378 про надання банківської послуги, який підписаний [PERSON] , починаючи з 21 вересня 2019 року він повинен був сплачувати в рахунок погашення заборгованості 4 098 грн 67 коп. щомісячно, включаючи проценти за користування кредитом та комісію за розрахунково-касове обслуговування (а. с. 45 зворотний бік). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідач на погашення кредитної заборгованості сплатив 13 604 грн. 45 коп., зокрема, 21 серпня 2019 року, тобто в день надання кредиту, 1 282 грн. 05 коп. передбаченої договором разової комісії; 23 вересня 2019 року - 4 122 грн 40 коп., з них 794 грн 34 коп. - заборгованість за процентами, 1 538 грн 46 коп. - заборгованість за комісією та 1 765 грн 34 коп. - заборгованість за тілом кредиту, залишок коштів 23 грн 73 коп.; 21 жовтня 2019 року - 4 100 грн 00 коп., з них 744 грн 52 коп. - заборгованість за процентами, 1 538 грн 46 коп. - заборгованість за комісією та 1 815 грн 69 коп. - заборгованість за тілом кредиту, залишок коштів 25 грн 06 коп.; 21 листопада 2019 року - 4 100 грн, з яких 739 грн 37 коп. - заборгованість за процентами, 1 538 грн 46 коп. - заборгованість за комісією та 1 820 грн 84 коп. - заборгованість за тілом кредиту, залишок коштів 26 грн 39 коп.; 21 грудня 2019 року залишок коштів від попередніх платежів у сумі 26 грн 39 коп. був зарахований на погашення заборгованості за процентами. З 23 грудня 2019 року виникла прострочка платежу і, як наслідок, утворилася заборгованість за тілом кредиту та процентами у сумі 45 880 грн 18 коп. та 3 621 грн 01 коп. відповідно (а. с. 84-88). Отже, з наведеного вище випливає, що сплачені відповідачем кошти були зараховані відповідно до встановленої Графіком платежів черговості, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». У зв`язку з цим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 45 880 грн 18 коп. та заборгованість за процентами в сумі 3 621 грн 01 коп. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі «Проніна проти України»). Усі інші заперечення відповідача [PERSON] не містять у собі конкретного правового підґрунтя та не спростовують вищенаведених висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. VІ. Розподіл судових витрат На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з [PERSON] на користь позивача підлягають документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого при зверненні до суду з даним позовом судового збору в сумі 2 034 грн 42 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 82%. На підставі викладеного,

Outcome: partial