Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Держави Україна в особі Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що 19.09.2011року заступником Ужгородського міжрайонного прокурора було порушено кримінальну справу № 6206011 відносно [PERSON] , а також [PERSON] за фактом замаху на крадіжку майна за ознаками злочину, передбаченого ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України. 23.09.2011 року слідчим Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області було винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення за ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 07.12.2011 року [PERSON] був визнаний винним та засуджений за ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі. Цього ж дня [PERSON] змінено міру запобіжного заходу - він був взятий під варту. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2012 року зазначений вирок залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2012 року вирок Ужгородського міськрайонного суду від 07.12.2011 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2012 року скасовано, а кримінальну справу щодо [PERSON] закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину. 07.12.2012 року [PERSON] був звільнений з-під варти. Позивач зазначає, що порушення стосовно нього кримінальної справи, притягнення його до кримінальної відповідальності, застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, взяття його під варту та здійснення відносно нього кримінального провадження було незаконним та внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування і суду він незаконно перебував під слідством та суду з 19.09.2011 року по 04.12.2012 року, всього 1 рік 2 місяці 15 днів, з яких рік перебував під вартою. Позивач вказує на те, що сам факт порушення кримінальної справи та проведена посадовими особами органів досудового слідства і прокуратури процедура незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності за злочин, якого він не скоював, перебування протягом тривалого часу під слідством і судом в статусі обвинуваченого, є тими обставинами, що спричинили глибоку душевну та психологічну травму, викликали пов`язані з цим моральні страждання і переживання. Позивач зазначає, що протягом усього досудового слідства та під час розгляду справи судом були порушені його нормальні життєві зв`язки . Для організації свого життя він витратив додаткові зусилля. Моральні страждання, перенесені ним при незаконному притягнення до кримінальної відповідальності та перебуванні під судом, позбавили його можливості реалізовувати свої звички та бажання. Погіршились стосунки із оточуючими людьми, зокрема сусідами, знайомими, колегами по роботі, так як тривалий час вважали його злочинцем. Окрім цього, в зв`язку із незаконним засудженням він був відрахований з Ужгородського професійного ліцею та втратив надію на отримання омріяної ним освіти та професії, залишився без засобів до існування. Крім того, позивач зазначає, що стосується "інших негативних наслідків", то найбільш непоправним серед них слід назвати страх, який залишиться з ним назавжди. Страх громадянина перед власною державою. Також зазначає, що з урахуванням тривалості перебування під слідством і судом, була обмежена його свобода, оскільки відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, від нього було відібрано зобов`язання не виїжджати із місця постійного проживання без дозволу слідчого та суду, була порушена морально-психологічна атмосфера в сімї, а згодом він був взятий під варту та протягом року перебував в місцях ув`язнення. Отже, неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому, який на той час був неповнолітнім, завдано моральних страждань та порушено усталений спосіб життя, що дає право на відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності , а також незаконним застосуванням як запобіжного заходу підписки про невиїзд, на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вважає,що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з часу незаконного перебування під слідством та судом, а саме з 10.09.2011 року (порушення стосовно нього кримінальної справи) по 04.12.2012 року ( закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину), та врахувати, що він був позбавлений можливості у повному обсязі реалізувати свої звички і бажання, оскільки користувався обмеженою свободою, так як відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, порушення морально-психологічної атмосфери в сім`ї. Посилаючись на зазначені обставини, на незаконність притягнення до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він перебував під судом і слідством з 10.09.2011 року (порушення стосовно нього кримінальної справи) по 04.12.2012 року ( закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину), на те, що неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральних страждань та порушено усталений спосіб його життя , позивач просить суд стягнути на його користь за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду завдану йому незаконними рішеннями, діями , бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури і суду в сумі 175 000,00 грн. Позиція сторін справи : В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив врахувати висновки викладені у постанові Верховного суду від 10.11.2021 року у справі № 308/12866/18 та задовольнити позов. В своїх поясненнях посилався на обставини, що викладені в позові. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області - Олексій В.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Зокрема зазначив, що відсутні докази спричинення [PERSON] моральної шкоди, не проведено жодної експертизи на підтвердження спричинення моральної шкоди позивачу. Просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник відповідача Держави Україна в особі Державна казначейська служба України в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав та мотивів викладених у відзиві . Надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві . В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви не з`явилась. 19.10.2021 року представником Держави Україна в особі Державна казначейська служба було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує. Заяви, клопотання: 28.09.2018 року представником відповідача Державної казначейської служби України подано до суду відзив на позовну заяву. 03.10.2018 року позивачем подано до суду відповідь на відзив. 16.04.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення судового засідання у його відсутності. 23.06.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 23.10.2020 року представником позивача подано до суду заяву про заміну відповідача «Державна казначейська служба України» - на «Державу України в особі Державної казначейської служби України». 12.04.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 06.07.2021 року представником Державної казначейської служби України подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 17.09.2021 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду заяви про заміну відповідача без його участі. 17.09.2021 року представником позивача подано до суду заяву про заміну відповідача «Ужгородське РВ поліції Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області» на «ГУНП в Закарпатській області» 11.10.2021 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду заяви про заміну відповідача без його участі. 19.10.2021 року представником відповідача Державної казначейської служби України подано до суду відзив на позовну заяву. 09.06.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання без його участі. 09.06.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення доказів до справи В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 12.09.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Бенца К.К. прийнято позовну заяву до свого провадження та призначено розгляд справи по суті за правилами загального позовного провадження. 17.09.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду замінено неналежного відповідача Державну казначейську службу України на належного - Державу України в особі Державної казначейської служби України. 11.10.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду замінено неналежного відповідача Ужгородське РВ поліції Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області на належного ГУНП в Закарпатській області 09.06.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. 01.12.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду поновлено судовий розгляд по справі. Заслухавши вступне слово представника позивача, представників відповідачів, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що 19.09.2011 року постановою заступника Ужгородського міжрайонного прокурора радника юстиції Вовканич С.М. постанову про відмову в порушенні кримінальної справи ст. ДІМ Ужгородського РВ УМВС України Качалаба І.В. від 29.08.2011 року скановано, порушено кримінальну справу відносно [PERSON] , а також [PERSON] за фактом замаху на крадіжку майна за ознаками злочину, передбаченого ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України. 23.09.2011 року слідчим Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області було винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення за ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 07.12.2011 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України та засуджено за ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 71 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки і 1 місяць. Запобіжний захід обраний відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд змінено на тримання під вартою в СІЗО ДДВП, та взято його під варту негайно в залі суду ( оглянуто в судовому засіданні матеріали кримінальної справи) Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2012 року вирок Ужгородського міськрайонного суду від 07.12.2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2012 року вирок Ужгородського міськрайонного суду від 07.12.2011 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2012 року щодо [PERSON] та [PERSON] скасовано, а кримінальну справу закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України. Відповідно до повідомлення в.о. начальника Ковельської ВК за № 5-3983 від 07.12.2012 року [PERSON] 07.12.2012 року був звільнений з-під варти з Ковельської виховної колонії управління ДПтС України у Волинській області. Нормативно-правове обґрунтування : Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану зокрема органами, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування , прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до положень ч.ч.2,7 ст.1176 ЦК України - право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту п`ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом виходячи з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Щодо періоду відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), на яку посилався суд апеляційної інстанції, дійсно зазначено, що «відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з моменту порушення кримінальної справи». Але за обставин справи, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду мало місце порушення кримінальної справи відносно позивача. Як встановлено судом, що 19 вересня 2011 року постановою заступника Ужгородського міжрайонного прокурора радника юстиції Вовканич С.М. постанову про відмову в порушенні кримінальної справи ст. ДІМ Ужгородського РВ УМВС України Качалаба І.В. від 29.08.2011 року скановано, порушено кримінальну справу відносно [PERSON] , а також [PERSON] за фактом замаху на крадіжку майна за ознаками злочину, передбаченого ст. 15 ч.3 - ст. 185 ч.3 КК України, в відповідно до повідомлення в.о. начальника Ковельської ВК за № 5-3983 від 07.12.2012 року [PERSON] 07.12.2012 року був звільнений з-під варти з Ковельської виховної колонії управління ДПтС України у Волинській області, відповідно до Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2012 року. Суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом позивачем мав місце з 19 вересня 2011 року по 07 грудня 2012 року, тобто складав 14 місяців 19 днів. На підставі системного аналізу наведених норм прав Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 19 вересня 2011 року по 07 грудня 2012 року , тобто з моменту порушення кримінальної справи відносно позивача до звільнення з-під варти з Ковельської виховної колонії управління ДПтС України у Волинській області. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Суд вважає доведеним те, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного застосування запобіжного заходу, при цьому, моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства, прокуратури оскільки наявна Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2012 року , якою вирок Ужгородського міськрайонного суду від 07.12.2011 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2012 року щодо [PERSON] та [PERSON] скасовано, а кримінальну справу закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України і незаконність його перебування під слідством та судом встановлено цьою ухвалою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з січня 2023 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6700 грн. За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є визначення розміру моральної шкоди в сумі 98 043 грн. (14 місяців 19 днів х 6700 грн. мінімальна заробітна плата). 14 місяців х 6700 грн. = 93800 грн. 6700 грн. / 30 днів (середня тривалість місяця) х 19 днів = 4243, 00 грн. Загалом гарантований державою мінімум моральної шкоди завданої позивачу (93800 грн. + 4243, 00 грн.) становить 98 043 грн. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, обмеження вільного пересування, які в сукупності безумовно свідчать про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків із соціальним оточенням. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) Верховний Суд зробив висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частині ухвали суду першої інстанції слід змінити». Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору у цій справі віднести на рахунок держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial