Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

У березні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення кредитної заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNL0АЕ00006493, відповідно до якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 101023, 88 грн. на термін до 09.02.2012 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором № DNL0АЕ00006493 виконав у повному обсязі, надавши відповідачу у користування кредитні кошти в сумі 101023, 88 грн. Відповідач, у свою чергу, умови кредитного договору належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем станом на 26.12.2014 року у розмірі 713\~381, 78 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 89\~690, 56 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 207982,84 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 4384, 33 грн., пеня за несвоєчасне виконання умов договору 411324, 05 грн. З наведених підстав позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 713\~381, 78 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн. Відповідачами подано відзив на позовну заяву, в якому заперечують проти задоволення позовних вимог, оскільки заборгованість є необґрунтованою, строк кредитування є таким, що закінчився. Банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, тому просять суд застосувати загальний і спеціальний строк позовної давності до виниклих відносин. Вважають, що порука, якою було забезпечено основне зобов`язання, є припиненою. Посилаючись на такі обставини, просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Циганкова В.О. від 30 березня 2015 року відкрито провадження у справі. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 713\~381, 78 грн., з яких заборгованість за кредитом 89\~690, 56 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 207982,84 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 4384, 33 грн., пеня за несвоєчасне виконання умов договору 411324, 05 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідачі не погодились з таким рішенням суду. 23.06.2017 року [PERSON] подав заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення суду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року (головуючий Литвиненко І.Ю.), заява [PERSON] задоволена, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку. [INFO] [PERSON] помер. 04.06.2018 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила визнати недійсними умови п. 4.1. кредитного договору № DNL0АЕ00006493 від 09 лютого 2007 року, та визнати припиненими зобов`язання [PERSON] за договором поруки DNL0АЕ00006493 від 09.02.2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2018 року (головуючий Литвиненко І.Ю.), об`єднано в одне провадження із первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», про визнання недійсною умови кредитного договору та визнання припиненими зобов`язань за договором поруки. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2019 року залучено до участі у справі правонаступників померлого [PERSON] , а саме: [PERSON] , [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року зупинено провадження у об`єднаній цивільній справі у зв`язку із смертю [PERSON] . Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади, а в подальшому відраховано зі штату суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021, справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2022 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2023 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог та вирішено продовжити розгляд справи за позовними вимогами АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , що діє від імені та в інтересах малолітньої [PERSON] , про стягнення кредитної заборгованості (пені), та за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною умови кредитного договору. Отже, вирішуючи даний спір, суд розглядає справу лише в частині вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені, до [PERSON] , в інтересах [PERSON] , [PERSON] , оскільки в цій частині позов не вирішено, а також за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною умови кредитного договору. Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені у встановленому порядку. Представником АТ КБ «Приватбанк» подана заява про розгляд справи у відсутність їх представника. Суд вважає можливим розглянути спір за відсутності сторін та їх представників, оскільки справа є незначної складності та не потребує заслуховування пояснень від представників чи сторін, витребування додаткових доказів. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 09.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNL0АЕ00006493, відповідно до якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 101023, 88 грн. на термін до 09.02.2012 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Позивачем умови кредитного договору були виконані, а саме надано [PERSON] кредит у розмірі 101023, 88 грн. на строк до 09.02.2012 року. Відповідач умови кредитного договору порушив, кредит не повернув, допустив прострочення щомісячних платежів. Як убачається із розрахунку заборгованості станом на 26.12.2014 року, заборгованість [PERSON] складає 713\~381, 78 грн., з яких заборгованість за кредитом - 89\~690, 56 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 207982,84 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 4384, 33 грн., пеня за несвоєчасне виконання умов договору 411324, 05 грн. 13 вересня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] суму пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору у розмірі 233\~339, 60 грн. Отже, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд розглядає позовні вимоги виключно в частині обґрунтованості правильності нарахування та стягнення пені у розмірі 233\~339, 60 грн. Відповідно змісту ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. \~Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Поняття кредитного договору визначено у ст. 1054 ЦК України. Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. В силу ст. ст.\~526,\~527 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст. 549 ЦК України). Суд вважає, що покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те ж порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної відповідальності. Такий висновок\~викладено у правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Одночасно з цим, як видно з копії кредитного договору № DNL0АЕ00006493 від 09.02.2007 року, перебіг позовної давності почався саме з цієї дати. Строк, за який банк просить стягнути пеню, зазначено з 26.12.2014 року по 24.05.2016 року. З позовом банк звернувся до суду для стягнення пені за кредитним договором 02.06.2016 року. Тобто, пеню за кредитним договором розраховано за період понад одного року та заявлено банком шляхом пред`явлення позову з пропуском встановленого\~ст. 258 ЦК України\~спеціального строку позовної давності у один рік для вимог про стягнення неустойки. Зазначений висновок вже встановлено у Постанові Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року по справі № 200/9956/16-ц. За змістом приписів параграфу 2\~глави 49 ЦК України\~особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої\~статті 258 ЦК України\~до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то вимога позивача про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором поза межами строку його дії є необґрунтованою. Вказані висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Таким чином, суд констатує відсутність правових підстав для стягнення пені у розмірі 233\~339, 60 грн., тому позовні вимоги про стягнення пені з відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , а також з [PERSON] , правонаступником якого є його онука [PERSON] , від імені та в інтересах якої виступає та ж сама [PERSON] , є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. В частині зустрічного позову, суд вказує наступне. Так, в обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказує, що кредитним договором передбачено сплату пені у розмірі 0,15% за кожен день прострочення від суми простроченого платежу (п. 4.1. кредитного договору). На думку позивача за зустрічним позовом, така умова є несправедливою, оскільки заборгованість з пені, яку банк просить стягнути, суттєво збільшилась, і перевищує більше ніж на 50% заборгованість по тілу кредиту (основну заборгованість), що свідчить про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, на шкоду споживачу. Зважаючи на приписи ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлення вимоги щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції), у разі невиконання ним зобов`язань за договором, можна кваліфікувати як несправедливу умову договору. Посилаючись на це, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним п. 4.1 кредитного договору № DNL0АЕ00006493 від 09.02.2007 року. Надаючи оцінку цим доводам, суд застосовує такі норми. Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК\~435-15\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Суд вважає, що встановлення у кредитному договорі відповідальності у вигляді сплати пені за несвоєчасність виконання його умов, у розмірі 0,15 % за кожен день прострочення від суми простроченого платежу, не можна визнати несправедливою умовою кредитного договору, оскільки розмір заборгованості зі сплати пені, що нарахований банком поза межами строку позовної давності, не може бути підставою для висновку про встановлення вимоги сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації. Так, в даному випадку розмір пені є загальноприйнятим у практиці кредитних відносин, а наявність великих періодів прострочення призвели до такої значної суми боргу з пені, однак це не свідчить про те, що на момент укладання спірного договору для споживача одразу було встановлено велику суму компенсації, наприклад пеня 20% або 30% від суми боргу, за кожен день прострочення, або 50% і більше. Відтак, розмір пені, що встановлений у кредитному договорі, не свідчить про несправедливість цієї умови. А розмір заборгованості з пені, навіть якщо банк нарахував його за тривалий період, не може порушувати принцип рівності сторін та вносити істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, на шкоду споживачу, оскільки для кваліфікації умови договору як несправедливої, враховується початковий розмір пені, що встановлений у договорі, а не сума заборгованості, що є змінною величною. Отже, судом не встановлено підстав, з яким закон пов`язує недійсність правочину, тому в задоволенні вимоги про визнання недійсним п. 4.1 кредитного договору № DNL0АЕ00006493 від 09.02.2007 року, слід відмовити. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені, до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , а також відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» в частині вимог про визнання недійсним п. 4.1 кредитного договору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 253-267, 526, 530, 536, 654, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed