Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

В червні 2022 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 17.01.2011 року вона уклала з [PERSON] , який діяв за довіреністю від імені [PERSON] , власниці 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , письмовий договір купівлі-продажу 1/2 частки зазначеного житлового будинку. При укладанні угоди (договору купівлі-продажу) ними було досягнуто згоди з приводу усіх його істотних умов, зокрема, щодо ціни, порядку передачі у власність, час вибуття із будинку власника [PERSON] , термін оформлення у нотаріальній конторі, тощо. Підписавши зазначений договір, вона передала [PERSON] 80000,00 грн., а він передав їй ключі від будинку та оригінали правовстановлюючих документів, також надав для ознайомлення оригінал довіреності, а також власноруч написав розписку про отримання грошових коштів. Надалі вони домовились, що до кінця січня 2011 року [PERSON] повністю звільнить будинок і вони разом завірять договір купівлі-продажу нотаріально. У кінці січня 2011 року, [PERSON] повністю звільнила будинок, після чого вона разом зі своєю родиною вселилась до будинку. Однак, нотаріально посвідчити вказаний договір вона так і не змогла, оскільки [PERSON] почав ухилятись від його посвідчення та взагалі перестав виходити на зв`язок. Таким чином, з січня 2011 року вона постійно проживає у житловому будинку, володіє та користується ним, робить ремонти, сплачує комунальні платежі, повністю утримує його у належному стані. Таким чином, враховуючи, що письмовий договір купівлі-продажу будинку вона уклала у січні 2011 року, одразу вселилась до будинку, на протязі всього часу з 2011 року вважала цей будинок своєю власністю, дбала про будинок, за власні кошти робила ремонт, будувала господарські споруди, сплачувала комунальні послуги, облаштовувала земельну ділянку та будинок на свій розсуд, з моменту придбання будинку до неї ніхто ні з якими вимогами або претензіями не звертався, станом на сьогодні [PERSON] є померлою, а спадщину після її смерті ніхто не оформлював та спадкова справа не заводилась, вона вважає, що правомірно набула право власності на житловий будинок. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Пояснила, що проживає разом зі своїми трьома неповнолітніми дітьми у зазначеному будинку з січня 2011 року, сплачує всі комунальні послуги, робить ремонтні роботи та утримує його у належному стані. Згодом позивачка та її представник надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Просили прийняти рішення на розсуд суду. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлені наступні обставини. Право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , 1/2 долі, зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 09.10.1997 року, виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому (а.с.13). 17 січня 2011 року між продавцем [PERSON] , який діяв в інтересах довірителя [PERSON] та покупцем [PERSON] , було укладено письмовий договір купівлі-продажу частки житлового будинку, відповідно до якого продавець продав та передав у власність покупцю, а покупець сплатив 80000 гривень та прийняв від продавця 1/2 долі житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.6 даного Договору, продавець зобов`язався разом з покупцем нотаріально завірити договір купівлі-продажу та здійснити державну реєстрацію нерухомого майна до 23.01.2011 року. (а.с.9-10). Однак, зазначений договір так і не було нотаріально посвідчено. У кінці січня 2011 року, [PERSON] повністю звільнила зазначений будинок, а позивачка [PERSON] разом з родиною вселилась до будинку. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується листом Південного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) №1444/20.25-26 від 15.11.2022 року, актовий запис про смерть №677 від 26.05.2017 року (а.с.64). Згідно інформації наданої Першою Кам?янською державною нотаріальною конторою вих.№1563/01-16 від 16.11.2022 року, після померлої [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась (а.с.62). Судом встановлено, що [PERSON] з січня 2011 року почала постійно мешкати за даною адресою, володіє та користується житловим приміщенням, робить ремонти, сплачує комунальні платежі, повністю утримує його у належному стані. Факт проживання позивача за адресою спірного будинку підтверджується довідками про склад сім`ї від 17.09.2013 року; від 17.06.2015 року та від 25.04.2016 року, з яких вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2011 року (а.с.17). Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 379\~ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.\~344\~ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16\~ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, суд вважає за можливе покласти на позивача, так як відсутня вина відповідача у виникненні даного спору. На підставі викладеного,

Outcome: approved