Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Закарпатський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітньої плати за період з жовтня 2021 року по травень 2022 року включно, що становить 89 893,21 грн та середнього заробітку з час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2022 по день ухвалення судового рішення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з жовтня 2021 року відповідач не виплачує позивачці заробітню плату, посилаючись на відсутність коштів. Сума заборгованості нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати за період з жовтня 2021 року по травень 2022 року, становить 91 893,21, однак 23.08.2022 ДП «Закарпатський облавтодор» перерахував на картковий рахунок [PERSON] частину суми заборгованості із заробітної плати у розмірі 2000,00 грн. У зв`язку із не проведенням повного розрахунку з нею у день її звільнення, у позивачки виникло право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Двадцять першого листопада 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, посилаючись на те, що заборгованість виникла через скорочення об`єму робіт та послуг. Погашення заборгованості з виплати працівникам заробітної плати є першочерговим завданням відповідача, а тому при надходженні коштів до підприємства, у першу чергу здійснюються платежі з виплати заборгованості по заробітній платі. Представник відповідача просила при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахувати поведінку позивачки, яка звернулася до суду у листопаді 2022 року, послалась на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з встановленим розміром заборгованості, характером заборгованості, діями позивача та відповідача. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подала заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судових повісток та розміщення оголошень на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив. Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Двадцять восьмого грудня 2021 року наказом директора Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державне акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за № 89 від 28.12.2021, у зв`язку з критичним фінансовим станом державної галузі, з метою збереження людських ресурсів та безперебійного функціонування автомобільних доріг, попереджено працівників облікового складу ДП «Закарпатський облавтодор» про можливі зміни режиму неповного робочого тижня в 2022 році, встановлено жорсткий режим економії по всіх статтях витрат, обмежено прийом на роботу нових працівників. Другого травня 2022 року на підставі наказу директора Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державне акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 5-ВК від 02.05.2022, [PERSON] звільнено із займаної посади у порядку переведення у Службу автомобільних доріг у Закарпатській області на підставі п. 5 ст. 36 КзПП України. Даним наказом визначено провести повний розрахунок з позивачкою та виплатити їй компенсацію за 21 календарний день невикористаної відпустки. З довідки про доходи за вих. № 301/12-23 від 08 серпня 2022 року, встановлено, що позивачка працювала в ДП «Закарпатський облавтодор» на посаді провідного інженера. Заборгованість по заробітній платі станом на 01.08.2022 складає 91 893,21 гривень. Також з позовної заяви встановлено, що 23.08.2022 ДП «Закарпатський облавтодор» перерахував на картковий рахунок позивачки частину суму заборгованості із заробітної плати в розмірі 2000, 00 гривень. З довідки за вих. № 302/12-23 від 28 серпня 2022 року встановлено, що в березні 2022 року зарплата позивачки становила 13 542,20 гривень. При цьому фактична кількість відпрацьованих днів становить 18. У квітні 2022 року зарплата позивачки становила 13 676,18 грн за 16 фактично відпрацьованих днів. Представник відповідача разом з відзивом на позовну заяву надала табелі обліку використання робочого часу за період часу травень - листопад 2022 року, звіт про фінансові результати Дочірнього підприємства "Закарпатський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України". Оцінивши належним чином докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, на роботодавця покладено обов`язок при звільненні працівника здійснити виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово - господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Оскільки належними та допустимими доказами встановлено, що відповідач при звільненні позивачки повного розрахунку з нею не провів, причини на які посилається представник відповідача як на підставу для відмови в задоволенні позову є такими, що не виключають обов`язку з виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимога позивачки про стягнення з відповідача 89 893,21 грн нарахованої але невиплаченої заробітньої плати обгрунтована та підлягає до задоволення. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, відповідачем фактичний розрахунок з позивачкою не здійснено в повному обсязі з вини відповідача. Період, за який здійснюється розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки розпочався з наступного дня після звільнення, тобто з 03.05.2022 по день ухвалення рішення суду - 16.01.2023. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки становить: 27 218,38 (заробітня плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) / 34 (число відпрацьованих робочих днів) = 800,54 гривень. Число робочих днів за період з 03.05.2022 по 16.01.2023 становить 185. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки становить добуток числа робочих днів за період, що охоплюється розрахунком (185) та середньоденної заробітної плати (800,54) та дорівнює 148 099,90 гривень. Водночас, у постанові Верховного Суду від 07.02.2022 у справі № 759/1933/20 (провадження № 61-11175св21), суд дійшов висновку про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи те, що розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством становить значно менший ніж обрахований судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який становив близько 8 місяців, а також те, що тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника, тобто з 03.05.2022 і до його звернення до суду з вимогою про стягнення відповідних сум, частково, тобто з кінця вересня 2022 року по 20 жовтня 2022 року обумовлена тим, що позивачка намагалася стягнути належні їй до виплати суми в порядку наказного провадження, причини такої затримки, які пов`язані зі скрутним фінансовим становищем відповідача, оголошенням військового стану на всій території України у зв`язку з воєнною агресією Російської Федерації проти України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов до висновку про зменшення встановленого судом розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки з 148 099,90 грн до 22 473, 30 (25 % від суми невиплаченої заробітної плати). Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд виходить з наступного. При зверненні до суду позивачка заявила дві вимоги майнового характеру: про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Тому, враховучи висновок суду про задоволення вимоги позивачки про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у цій частині в розмірі 992,40 грн підлягає стягненню в дохід держави з відповідача у повному розмірі. У частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи, що позивачкою судовий збір за цю вимогу сплачений не був, останній у розмірі 1 відсотку від заявленої вимоги, що становить 1481,00 грн, належить стягнути в дохід держави із обох сторін пропорційно до задоволеної частини вимоги, а саме з позивача - 1256,00 грн, з відповідача - 225,00 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved