Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у розмірі різниці коефіцієнтів стажу за період з 23 січня 2015 року по 14 вересня 2020 року, в сумі 3\~112, 82 гривень, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Позовні вимоги обґрунтувані тим, що після досягнення пенсійного віку, у 2015 році, він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за призначенням пенсії по віку, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Починаючи з 23 січня 2015 року, йому призначено пенсію у розмірі 949 гривень. Однак, під час призначення пенсії, Пенсійним фондом не враховано стаж його роботи у колгоспі імені Лесі Українки у період з 1970 по 1973 роки. У своїх відмовах, відповідач вказує про можливість підтвердження стажу шляхом надання відповідних документів про трудову діяльність, які можуть бути надані архівними установами. 13 жовтня 2017 року ним направлено запит до архівного відділу Тернопільської районної державної адміністрації із проханням надати інформацію щодо передання документів із колгоспу імені Лесі Українки на зберігання. Однак, у відповідь на запит, отримано інформацію, що жодних документів із колгоспу імені Лесі Українки за період з 1969 по 1972 роки на зберігання не надходило. Тому, він не мав змоги у такий спосіб підтвердити свій трудовий стаж. Таким чином, враховуючи відсутність записів у трудовій книжці про трудову діяльність, він вирішив підтвердити свій стаж показами свідків, осіб, які працювали із ним у період з 1970 по 1973 роки. Проте, йому неодноразово відмовляли у зарахуванні трудового стажу шляхом підтвердження його свідками. Після постійних звернень, своїм листом від 03.09.2020 року № 1900-0216-9/13331, Відповідач, виконуючи норми законодавства, запросив його із двома свідками, які б могли підтвердити трудовий стаж у колгоспі імені Лесі Українки. В подальшому, йому було зараховано трудовий стаж та здійснено перерахунок пенсії із урахуванням років роботи у колгоспі імені Лесі Українки. До зарахування стажу коефіцієнт стажу становив 0.33417, після зарахування додаткового стажу коефіцієнт стажу становить 0,35917. У зв`язку із цим, розмір його пенсійної виплати збільшився. 29 вересня 2020 року, він вкотре звернувся до Відповідача із проханням провести перерахунок пенсії із врахуванням того, що починаючи із 2015 року він має право на отримання пенсії у більшому розмірі, аніж було призначено. Однак, Відповідачем у даному перерахунку відмовлено та вказано, що підстав для здійснення такого перерахунку немає. З огляду на викладене, позивач просив позовні вимоги задовольнити. 07.06.2022 представником відповідача Державної казначейської служби України, подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог. Відзив мотивований тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у встановленому ЦПК України порядку, наявність правових підстав для відшкодування заявленої до стягнення матеріальної шкоди. На думку [PERSON] , діями Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, зокрема, наданням довідок щодо отримання грошового забезпечення за посадою на момент виходу на пенсію, які не відповідали дійсності, позивачу було завдано збитків, які полягали в нарахуванні позивачеві щомісячної грошової виплати у розмірі, меншому за той, на який він мав право. Позивач зазначає, що його збитки полягають не в його реальних витратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Під час призначення пенсії, не враховано стаж роботи [PERSON] у колгоспі іменні [PERSON] у період 1970 по 1973 роки, у зв`язку із тим, що будь-які записи у трудовій книжці про це були відсутні, і останній не підтвердив даний стаж іншими можливими способами, які передбачені чинними нормами законодавства. 03.09.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області своїм лисом запросив [PERSON] із двома свідками, які б могли підтвердити трудовий стаж у колгоспі імені Лесі Українки. В подальшому трудовий стаж зараховано та здійснено перерахунок пенсії із урахуванням років роботи у колгоспі імені Лесі Українки. Тобто, з моменту підтвердження [PERSON] його трудового стажу, було здійснено перерахунок пенсії. Перерахунок пенсії не міг бути здійснений швидше, у зв`язку із тим, що не було законних підстав для цього. А тому, заявлені вимоги є необгрунтовані, документально не підтверджені, не базуються на вимогах чинного законодавства та не підлягають до задоволення. 14.07.2022 представником відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог. Відзив мотивований тим, що 02.02.2015 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за призначенням пенсії за віком. Пенсію призначено з 23.01.2015. Страховий стаж, обчислений згідно записів трудової книжки, даних персоніфікованого обліку та уточнюючих довідок становив 32 роки 14 днів. Розмір пенсії обчислено із середньомісячного заробітку за періоди роботи з 01.01.1983 по 31.12.1987 та за даними, наявними в системі персоніфікованого обліку, з 01.07.2000 по 29.06.2007. Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи в колгоспі упродовж 1970-1973 років зазначає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. 08.09.2020 рішенням комісії встановлено, що [PERSON] працював в колгоспі Заповіт Леніна згідно показів свідків та прийнято до зарахування стажу роботи у період з 01.07.1970 по 15.06.1973. Після зарахування даного періоду, позивачу 15.09.2020 проведено перерахунок пенсії, де страховий стаж позивача становить 35 років 11 місяців 19 днів. Слід зазначити, що органи Пенсійного фонду України не наділені повноваженнями щодо самостійного вибору свідків для підтвердження наявного стажу роботи у випадку відсутності підтверджуючих документів. Позивач зазначає, що його збитки полягають не в його реальних витратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримав в наслідок порушення його цивільного права. З огляду на викладене, в сукупності, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у встановленому ЦПК України порядку, наявність правових підстав для відшкодування заявленої до стягнення матеріальної шкоди. А тому, заявлені вимоги є необґрунтовані та не підлягають до задоволення. Ухвалою судді від 20.04.2022 відкрито провадження у цивільній справі №607/990/22. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представник позивача [PERSON] адвокат Нужда С.Ф. в судових засіданнях позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами справи та враховуючи надані письмові пояснення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що\~02.02.2015 [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Пенсію призначено з 23.01.2015 у розмірі 949 гривень. Страховий стаж, обчислений згідно записів трудової книжки, даних персоніфікованого обліку та уточнюючих довідок становив 32 роки 14 днів, що стверджується довідкою №33 виданою 10.02.2015 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області. 13 жовтня 2017 року Позивачем направлено запит до архівного відділу Тернопільської районної державної адміністрації, із проханням надати інформацію щодо передання документів із колгоспу імені Лесі Українки на зберігання. У відповідь на запит Позивача, архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації, надано відповідь №12-06/02/29 від 25.10.2017, що жодних документів із колгоспу імені Лесі Українки за період з 1969 по 1972 роки на зберігання не надходило. Листом за №1900-0216-9/13331 від 03.09.2020 Тернопільським районним відділом обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області, запрошено [PERSON] до сервісного центру з двома свідками, які б знали його по спільній роботі на одному підприємстві, та мають документи про свою роботу за час, стосовно якого вони можуть підтвердити його роботу. 08.09.2020 рішенням комісії встановлено, що [PERSON] працював в колгоспі Заповіт Леніна згідно показів свідків та прийнято до зарахування стажу роботи у період з 01.07.1970 по 15.06.1973. Після зарахування даного періоду, позивачу 15.09.2020 проведено перерахунок пенсії, де страховий стаж позивача становить 35 років 11 місяців 19 днів. Як вбачається із повідомлення Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України за №28322-26430/К-03/8-2800/20 від 01.11.2020, на підставі поданої [PERSON] заяви та протоколу опитування свідків від 08.09.2020, проведено перерахунок пенсії. До страхового стажу враховано період роботи у колгоспі «Заповіт Леніна» з 01.07.1970 по 15.06.1973. Перерахунок пенсії проведено в строки, встановленні статтею 45 Закону. Підстави для проведення перерахунку пенсії з більш раннього строку відсутні. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, зокрема, просив відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі різниці коефіцієнтів стажу за період з 23 січня 2015 року по 14 вересня 2020 року, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Позивачем зазначалося, що його збитки полягають не в його реальних витратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримав в наслідок порушення його цивільного права. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини другої\~статті 11 ЦК України\~однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до положень\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі\~статтею 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з\~ст. 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За правилами\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно достатті 22\~ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Проте, надані позивачем до позову докази, не свідчать про наявність винних дій відповідача у завданні збитків позивачу, їх причинно-наслідкового зв`язку, оскільки як вбачається з Протоколу Управління ПФУ в Тернопільській області №129 від 10.02.2015, [PERSON] пенсію призначено з 23.01.2015. Страховий стаж, обчислений згідно записів трудової книжки, даних персоніфікованого обліку та уточнюючих довідок становив 32 роки 14 днів. Розмір пенсії обчислено із середньомісячного заробітку за періоди роботи з 01.01.1983 по 31.12.1987 та за даними, наявними в системі персоніфікованого обліку, з 01.07.2000 по 29.06.2007. Розмір пенсії становив 867,66 грн., а саме: -333,20 грн. - розмір пенсії за віком (1035,42*0,43200 де 1035,42- середньомісячний заробіток, визначений відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де 0,43200-індивідуальний коефіцієнт страхового стажу з урахуванням кратності 1,35.; -534,46 грн. - доплата до прожиткового мінімуму (станом на 23.01.2015- 949,00 грн.). Тому, враховуючи зазначене твердження позивача про застосування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області під час нарахування пенсії в 2015 році коефіцієнту страхового стажу 0,33417 є безпідставними, оскільки на момент призначення пенсії застосовувався коефіцієнт стажу 0,32000, а з урахуванням кратності - 0,43200. Отже, суд вважає, що відповідач діяв у межах чинного законодавства. Окрім того, як вбачається із змісту позовної заяви, заявлені вимоги обгрунтовані неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що полягає у несвоєчасному здійсненні перерахунку пенсії із врахуванням того, що починаючи із 2015 року [PERSON] має право на отримання пенсії у більшому розмірі, аніж було призначено. Проте, Суд звертає увагу на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, при проведених перерахунках, індивідуальні коефіцієнти страхового стражу застосовувалися вищі, ніж зазначено у позові, що ніяк не впливає на розмір пенсії, оскільки позивачу при перерахунку застосовується доплата до прожиткового мінімуму. Таким чином, суд приходить до висновку, що за розглядом справи не знайшов свого підтвердження склад деліктного правопорушення відповідача в завданні збитків позивачу, їх розміру, а\~тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed