Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчий комітет Горондівської сільської ради та [PERSON] , про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2018 року шлюб між сторонами розірвано та стягнено з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, починаючи з 27.05.2008 року. Фактично з цього часу відповідач не сплачує присуджені судом аліменти, не несе будь яких витрат на утримання дитини, не цікавиться її життям, розвитком, самоусунувся від виховання доньки. Вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. З урахуванням цього позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] 16.11.2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що з позовом він не згідний, позбавляючи його батьківських прав позивач переслідує одну ціль, щоб її чоловік удочерив його доньку і таким чином ухилився від призову під час мобілізації. Зауважує, що він є інвалідом третьої групи, кошти з його пенсії на аліменти перераховуються регулярно, матір дитини постійно перешкоджала йому бачитися з дитиною, тому просить у задоволені позову відмовити. 16.01.2023 року до суду від представника третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Горондівської сільської ради Маринець М.В. надійшло клопотання про розгляд справи без її участі разом з доданим висновком органу опіки та піклування. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18.10.2022 року по справі призначено підготовче засідання на 16.11.2022 року, яке в подальшому відкладено на 08.12.2022 року, потім на 22.12.2022 року, а згодом на 17.01.2023 року. Ухвалою судді від 17.01.2023 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 25.01.2023 року. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково суду пояснила, що [PERSON] не спілкується з дитиною з п`ятирічного віку, абсолютно усунувся від участі в її вихованні. При цьому міг бачити доньку тільки при випадкових зустрічах і то уникав спілкування. [PERSON] жодним чином не намагається налагодити зв`язок з донькою. Бачилися вони тільки коли потрібно було отримати дозвіл для виїзду за кордон. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково наголосив, що в 2011 році в судом вже розглядалася аналогічна справа, тому за цей проміжок часу відповідач мав можливість налагодити свої стосунки з донькою, брати участь у її житті, вихованні, проте жодних змін у їхніх відносинах не відбулося. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, при цьому пояснив, що не спілкувався з донькою через неприязні відносини з колишньою дружиною. Аліменти сплачує в міру своїх можливостей, проте сам потребує коштів на лікування, так як є інвалідом третьої групи. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що позивач чинить перешкоди відповідачу у побаченнях з дитиною. У задоволенні позову просив відмовити. Дитина [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що [PERSON] є для неї повністю чужою людиною. Жодної участі батько в її житті, вихованні не приймає. У її дитячих спогадах нема приємної згадки про батька, він викликає у неї тільки негативні емоції. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Горондівської сільської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, просив суд прийняти рішення з урахуванням висновку органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі, що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.09.2006 року. Також встановлено, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2008 року. Крім того, зазначеним судовим рішенням доньку [PERSON] залишено на виховання при матері та вирішення питання про стягнення аліментів з батька. Також встановлено, що на цей час позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01.08.2015 року. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Оцінюючи доводи сторони позивача, а також заперечення сторони відповідача, в тому числі поведінку батька до і після подання позову про позбавлення його батьківських справ, судом встановлено таке. Дитина [PERSON] навчається в 11 класі Мукачівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 ім. Т.Г.Шевченка, що підтверджується довідкою Мукачівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 ім. Т.Г.Шевченка № 03-17/102 від 27.09.2022 року. Відповідно до характеристики, наданої Мукачівською ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 ім. Т.Г.Шевченка, [PERSON] є відповідальною, старанною, дисциплінованою ученицею. Має гарний рівень фізичного, інтелектуального та емоційного розвитку. Батьки регулярно відвідують батьківські збори та приділяють належну увагу вихованню доньки. Згідно з довідкою № 03-17/104, виданої директором Мукачівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 ім. Т.Г.Шевченка 05.10.2022 року, [PERSON] контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Вихованням дитини займається її матір. Відповідно до письмових пояснень від 07.10.2022 року, дитина [PERSON] зазначає, що її біологічний батько ніколи нею не цікавився, не приділяв ні часу, ні уваги, аліменти не сплачував. Вітчима вона вважає своїм справжнім батьком. Тому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неї. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 9971482/1 від 02.08.2022 року встановлено, що заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.08.2022 року становить 184908,58 грн. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації № 1152/02-26 від 05.10.2011 року визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] , оскільки останній ухиляється від виконання батьківського обов`язку по її вихованню та утриманню. З метою вирішення цього спору судом також отримано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Городівської сільської ради № 41/04-02 від 13.01.2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] . Аналізуючи зміст вказаного висновку встановлено, що [PERSON] фактично повністю самоусунувся від виховання та утримання доньки, жодним чином не турбується про її здоров`я, фізичний, психічний та розумовий розвиток. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд, вирішуючи цей спір, на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Підсумовуючи та узагальнюючи встановлене, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Так, відповідач заперечуючи проти позову вказав на те, що не спілкувався з донькою через неприязні відносини з колишньою дружиною. При цьому судом встановлено і не заперечувалося відповідачем, що фактично після досягнення п`ятирічного віку дитиною [PERSON] батько [PERSON] втратив з нею абсолютний контакт. Відповідач не спілкувався з дитиною, не займався її вихованням, не відвідував навчальні заклади, в яких навчалася дитина. З`ясовуючи в ході судового розгляду відношення відповідача до висновку органу опіки та піклування від 13.01.2023 року судом встановлено, що [PERSON] навіть не мав інтересу ознайомитися зі змістом такого. При цьому [PERSON] жодних перешкод для цього не мав, так як приймав участь в засіданні органу опіки та піклування, а відтак міг отримати (чи отримав) копію такого висновку чи ознайомитися з таким в матеріалах цивільної справи. Крім того, з`ясовуючи можливість зміни ставлення до виховання дитини [PERSON] судом встановлено, що відповідач [PERSON] навіть в судовому засіданні не зміг сказати в якій школі та в якому класі навчається його донька, хоча така інформація наявна в доданих до позову документах. З`ясовуючи наявність існування можливих перешкод для спілкування відповідача з дочкою встановлено, що відповідач звертався до відповідних органів з метою встановлення графіку побачень з дитиною після розлучення у 2008 року. Такі побачення відбувалися до виповнення дитиною [PERSON] п`яти років. Після цього жодних дій для підтримання контакту з дитиною відповідачем не вживалося, такий з дитиною перестав спілкуватися не зважаючи на проживання в одному місті. Вказане в сукупності свідчить про те, що фактично батько свідомо самоусунувся (ухилився) від виховання дочки та його абсолютну байдужість до її майбутнього. У зв`язку з цим суд враховує те, що лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 29.09.2021 року, справа № 459/3411/18). Аналізуючи зміст висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Городівської сільської ради № 41/04-02 від 13.01.2023 року судом встановлено, що такий є обґрунтований, повністю відповідає інтересам неповнолітньої дитини, містить відомості щодо наявності виключних обставин, які підтверджені відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїм обов`язком і є законними підставами для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересу дитини. Більше того, судом встановлено, що в провадженні суду у 2011 році вже перебувала на розгляді цивільна справа щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] (відмовлено в задоволенні позову). При цьому орган опіки та піклування ще в той час визнав за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] про, що свідчить висновок органу опіки та піклування від 05.10.2011 року. Вказане однозначно свідчить про те, що більше як через 10 років поведінка відповідача по відношенню до дочки абсолютно не змінилася. Приділяючи особливу увагу інтересам дитини судом при з`ясуванні в ході судового розгляду її думки встановлено, що [PERSON] , щодо якої вирішується питання позбавлення батьківських прав, повідомила про те, що [PERSON] є для неї повністю чужою людиною, як батька вона його не знає та не визнає. У її дитячих спогадах нема приємної згадки про батька, він викликає у неї тільки негативні емоції. Жодної участі [PERSON] в її житті, вихованні не приймає, навіть не пам`ятає коли ввостаннє з ним спілкувалася. З єдиним проханням з яким вона за останній час зверталася до батька, це з проханням надати дозвіл для виїзду за кордон, хоча і в цьому їй батько відмовив. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, Верховний Суд дійшов висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи обгрунованість висновку органу опіки та піклування, а також те, [PERSON] починаючи з досягнення дочкою п`ятирічного віку, не виконував своїх батьківських обов`язків з її виховання протягом більш як 10 років, не спілкувався із дочкою, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні дочки, тобто фактично свідомо самоусунувся (ухилився) від виховання дочки, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, жодних доказів на спростування цього суду не представив, навіть після пред`явлення цього позову проявив абсолютну байдужість до дитини, що свідчить про відсутність наміру в подальшому виконувати батьківські обов`язки належним чином, що в свою чергу позбавляє відповідача можливості підставно заперечувати проти позову, так як факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, а також позицію дитини, яка в силу її віку цілком усвідомлено її розуміє, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з чим слід позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Судові витрати по справі в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved