Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.07.2022 року позивач та відповідач уклали договір позики. Позивач надав відповідачу позику в сумі 25\~000 грн., що підтверджується розпискою, написаною відповідачем та зобов`язався повернути борг до 15.08.2022. Крім цього, [PERSON] вказує на те, що у визначений умовами позики строк відповідач грошові кошти не повернув, від виконання збов`язань ухиляється. У зв`язку із наведеним [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 25 000 гривень, а також 3992,40 гривень понесених витрат. Відповідачем відзив на позовну заяву не подано. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 17.11.2022 року судом отримана інформація про місце проживання фізичної-особи, відповідача по справі, - [PERSON] відповідно до якої останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17.11.2022 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 07.12.2022 року, яке відкладене на 27.12.2022 (а.с. 15). Заходів щодо забезпечення доказів, забезпечення позову по справі не вживалося, зупинення і поновлення провадження не здійснювалося. 27.12.2022 року у підготовче засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Гінінгера А.З. 05.12.202 надійшла заява у якій він просить справу розглянути без його участі. Позов підтримав, надав суду оригінал розписки. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, однак скерував 27.12.2022 суду власноручну заяву у якій позов [PERSON] визнав у повному обсязі, наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Просив проводити підготовче засідання без його участі, технічними засобами не фіксувати. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14.07.2022 року укладено письмовий договір позики (надалі- Договір), копію якого долучено до матеріалів справи, а оригінал якого наданий позивачем для огляду у судовому засідання та долучений до матеріалів справи. Так, сторонами договору вказані: [PERSON] позикодавець та [PERSON] позичальник. Згідно п.1 Договору «позикодавець передав, а позичальник отримав 25 000 грн. Факт одержання позичальником вказаної суми коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником після передачі йому повної суми позики» з кінцевим терміном повернення до 15.08.2022 року. Також, згідно оригіналу розписки про отримання позики, така написана 14.07.2022 року [PERSON] , про що свідчить підпис останнього. Зі змісту розписки вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] готівкою кошти в сумі 25\~000 грн., які зобов`язався повернути до 15.08.2022. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 1 грудня 2017 року, роз`яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання, як в іноземній валюті так і у національній валюті. Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 464/3790/16-ц, зробила висновки, які виклала у постанові від 16 січня 2019 року (провадження № 14-465цс18). Так, посилаючись на вимоги ст.ст. 1046 та 1049 ЦК України Велика Палата Верховного Суду вказала, що укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми як в іноземній валюті, так в національній валюті України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оцінка суду. В ході розгляду справи встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14.07.2022 року укладено договір позики та відповідачем надано розписку. При цьому, судом встановлено справжню правову природу укладеного договору, правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документів наданих суду, на підставі яких доказано факт укладення договору позики і його умов. Позивачем підтверджено право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання на підставі наданих суду оригіналів документів. Надана суду розписка про отримання [PERSON] в борг грошових коштів підтверджує як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність у позивача оригіналу договору та боргової розписки також вказує на те, що зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів не виконане. Так, надаючи оцінку вказаній вище борговій розписці в сукупності з укладеним письмовим Договором та наявними в матеріалах справи доказами, суд приходить до висновку, що вказана розписка підтверджує наявність зобов`язань відповідача перед позивачем, щодо повернення коштів. Враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику в установлений розпискою строк не повернув, то таку суму боргу за невиконання грошового зобов`язання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Беручи до уваги те, що відповідач позов визнав, і таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб суд приймає таке визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, приймаючи до уваги те, позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд з урахуванням визнання відповідачем позову та визначеної суми боргу дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача погодженої ними суми 25 000 гривень. Розподіл судових витрат у справі. Згідно з нормами ч.1\~ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 133 ЦПК України, передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2-3\~ст.137 ЦПК України\~\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, представником позивача [PERSON] разом із позовною заявою про стягнення боргу до суду надано Договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 22.09.2022, рахунок-фактуру б/н від 22.09.2022, згідно яких позивач [PERSON] оплатив адвокату Гінінгеру А.З. 3000 гривень за надання правової допомоги . Відповідно до п.1 ч.2\~ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову, а тому із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] понесені ним витрати, на правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі ) гривень та по сплаті судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 гривень. На підставі ст.ст. 16, 192, 193, 202, 207, 524, 533, 535, 545,610, 625- 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved