Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

У грудні 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла спільна заява [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу в порядку ч. 3 ст. 293 ЦПК України. В обґрунтування заяви зазначають, що 02 серпня 2003 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 405. В шлюбі у подружжя народилося донька - [PERSON] , [INFO] . Протягом певного часу, стосунки між подружжям припинились. Заявники у своїй заяві зазначають, що подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини, у зв`язку із чим вони дійшли спільної згоди щодо необхідності розірвання шлюбу. Таким чином, зважаючи на зазначені обставини, вважають, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини. Додатково заявники повідомили суд про те, що між ними врегульовано майнові відносини про що 05 липня 2018 року укладено нотаріально посвідчений шлюбний договір, зареєстрованого в реєстрі за № 2711, а також питання про участь у вихованні та утриманні дитини, про що 18 липня 2019 року укладено нотаріально посвідчений договір між батьками, щодо здійснення батьківських прав, виконання обов`язків та визначення місця проживання дитини, зареєстрованого в реєстрі за № 411. В судове засідання заявники не з`явилися, про розгляд заяви повідомлені належним чином, від представника заявників - адвоката Сулика Р.А. до суду надійшла заява про розгляд заяви за відсутності заявників та їх представника, вимоги заяви підтримують у повному обсязі. Суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності заявників. Вивчивши заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02 серпня 2003 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 405. Від шлюбу заявники мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи заяву, заявники зазначають що шлюбні відносини між ними фактично припинені, відтак відновлення шлюбних відносин є неможливим та суперечить їх інтересам. Судом встановлено, що між заявниками досягнуто взаємної згоди щодо розірвання шлюбу, врегульовано майнові відносини та питання пов`язані батьківськими правами, виконанням обов`язків та визначення місця проживання дитини. Зазначені умови передбачені укладеним 05 липня 2018 року шлюбним договором, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сахман Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2711, а також укладеним 18 липня 2019 року договором між батьками, щодо здійснення батьківських прав, виконання обов`язків та визначення місця проживання дитини, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною В.Р. та зареєстрованого в реєстрі за № 411. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду заяви судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Також судом встановлено, що при зверненні до суду з даною заявою, заявники узгодили порядок участі у вихованні та матеріальному утриманні дітей, що підтверджується наявним в матеріалах справи письмовим та нотаріально посвідченим договором. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, з огляду на що, вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved