Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

До\~Золотоніського міськрайонного\~суду Черкаської\~області звернулась\~ [PERSON] з\~позовом до\~ [PERSON] про\~поділ спільного\~майна подружжя\~шляхом визнання\~за нею\~права власності\~на Ѕ\~частину будинку\~з надвірними\~спорудами,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та Ѕ\~частину земельної\~ділянки кадастровий\~номер 7121589201:01:003:0057\~площею 0,3648\~га,\~розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 07.11.2008 між сторонами було зареєстровано шлюб, однак спільне життя з відповідачем не склалося і на даний час шлюб розірвано. У період шлюбу 20.04.2010 за рахунок спільних коштів, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, було придбано будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина: [PERSON] [INFO] , тому його інтереси під час розподілу майна не враховуються. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10.08.2022 відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду справи. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2022 продовжено строк підготовчого провадження. Відповідач відзив на позов не надав. Жодних клопотань, зокрема про проведення експертиз у справі, виклик свідків від відповідача до суду не надходило. Ухвалою від 22.11.2022 закрито підготовче засідання з розгляду справи, призначено розгляд справи по суті. Позивач та його представник у судове засідання з розгляду даної справи не прибули. Згідно з наявною в матеріалах справи заявою представника позивача на задоволенні позову наполягають, просить розглянути справу за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у\~судові засідання\~з розгляду\~справи 19.12.2022\~та 16.01.2023\~ не\~прибув,\~про причини\~неявки суд\~не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином та завчасно. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка сторін. Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому, беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі 07.11.2008 уклали між собою шлюб, про що виконкомом Калинівської селищної ради, Броварського району, Київської області складено відповідний актовий запис № 44. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11.10.2021 шлюб між сторонами розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу від 20.04.2010, посвідченим Золотоніською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON] купив у [PERSON] належний останньому житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Одночасно з повідченням цього договору було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер: 7121589201:01003:0057, на якій розташований даний житловий будинок з надвірними будівлями, реєстр № 1659 від 20.04.2010. Відповідно до\~Витягу про\~реєстрацію права\~власності на\~нерухоме майно\~№25912829\~від 20.04.2010\~у Золотоніському\~відділу ЧООБТІ\~будо проведено\~ державну\~реєстрацію права\~власності на\~житловий будинок\~з надвірними\~будівлями,\~що знаходиться\~в [ADDRESS] \~за \~ [PERSON] ,\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~№ 1659\~від 20.04.2010, посвідченого Золотоніською районною державною нотаріальною конторою. При цьому, з технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] вбачається, що до такого входять: житловий будинок, загальною площею 43,5 кв.м, сарай та огорожа. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер інформаційної довідки 311940672 від 07.10.2022 [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 20.04.2010, посвідченого Золотоніською районною державною нотаріальною конторою на праві приватної власності належить будинок, загальною площею 43,5 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.04.2010, посвідченого Золотоніською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON] купив у [PERSON] земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,3648 га, кадастровий номер:7121589201: 01003:0057. Згідно з довідкою Софіївського старостинського округу № 1 Піщанської сільської ради, Золотоніського району, Черкаської області № 206 від 18.07.2022 на підставі рішення сесії Софіївської сільської ради № 9-12/VІІ від 23.09.2016 вул. Радянська в с. Софіївка, Золотоніського району, Черкаської області перейменована на вул. Черкаський шлях. Відповідно до висновків про вартість житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки наданими ТОВ «Центр нерухомості України» від 18.07.2022: -ринкова вартість\~ житлового\~будинку загальною\~площею 43,5\~кв.\~м,\~житловою площею\~23,0\~кв.м\~з надвірними\~спорудами,\~що розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~за порівняльним\~підходом з\~заокругленням на\~момент оцінки\~складає 62\~520 (шістдесят дві тисячі п`ятсот двадцять) гривень 00 копійок - без урахування ПДВ; -ринкова вартість земельної ділянки площею 0,3648 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7121589201:01003:0057, за функціональним призначенням за проектом відведення для ведення особистого селянського господарства станом на день проведення оцінки складає 36 480 (тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Наведений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц. Шлюбний договір або інша домовленість сторін щодо спірного майна в матеріалах справи відсутні. Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Отже, наведені норми та правові висновки Верховного Суду свідчать про існування презумпції спільності майна подружжя, яка встановлена ст. 60 СК України. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц. У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. Сукупність наданих позивачем на розгляд суду доказів свідчить про те, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти. Відповідач належних та допустимих доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна виключно за його особисті кошти не надав. Тому позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Так, судом попередньо вже встановлено, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На даний час сторони не домовилися про порядок поділу спільного майна подружжя. Зокрема, позивачем [PERSON] заявлено позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя шляхом визначення ідеальних часток. Таким чином на підставі викладеного вище, виходячи із рівності часток сторін у власності на спірну нерухомість, взявши до уваги період набуття майна, спільність коштів, використаних для його придбання і утримання, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому даний позов належить задовольнити повністю.

Outcome: approved