Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

Адвокат Слободянюк Р.О. звернувся до суду в інтересах [PERSON] із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , від отриманого вибухово-осколкового поранення не сумісного з життям внаслідок влучання патронів БМП у вогневу точку де він знаходився близько 12.00 годин 12.03.2022 року, місце смерті в населеному пункті Єгорівка, Волноваського району, Донецької області на Агро Фермі (виїзд з селища у бік Волновахи). В обґрунтування поданої зазначив, що заявник [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який був військовослужбовцем за контрактом військової частини [NUMBER] . Виконуючи військовий обов`язок та бойове завдання 12.03.2022 року близько 12.00 години старший солдат [PERSON] , перебуваючи в населеному пункті Єгорівка, Волноваського району, Донецької області на Агро Фермі (виїзд з селища у бік Волновахи), під час бойового зіткнення з противником Збройних Сил Російської Федерації БМП та піхоти, зі зброєю, в наслідок влучання патронів БМП у вогневу точку де він знаходився, отримав вибухове-осколкове поранення не сумісне з життям. Проте через інтенсивний обстріл противником та штурм позиції, тіло загиблого військовослужбовця [PERSON] неможливо евакуювати та придати землі, як цього вимагають правила християнської віри. Вказані обставини встановлені командиром військової частини [NUMBER] актом про смерть від 28.04.2022 року, а також актом службового розслідування від 03.05.2022 року, затвердженого Наказом від 07.05.2022 року №377 «Про результати службового розслідування за фактом смерті старшого солдата [PERSON] ». Інших документів, які можуть підтвердити факт смерті сина [PERSON] , заявник не має. Станом на теперішній час заявник не має можливості у встановленому законом порядку зареєструвати в органах РАЦС смерть свого сина. За відсутності можливості з об`єктивних причин отримати документ встановленої форми про смерть сина, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, заявник позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію його смерті та отримати свідоцтво про смерть, а тому з метою захисту своїх законних прав та інтересів, вимушена звернутись для встановлення даного факту із відповідною заявою до суду. Встановлення даного факту необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка і використання його в цивільно-правових відносинах. Заявниця [PERSON] та її представник адвокат Слободянюк Р.О. у судове засідання не з`явились, від представника до суду надійшла заява, в котрій просив розгляд справи провести без його участі та участі заявника, вимоги заяви підтримують, просять задовольнити. Представник заінтересованої особи Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши докази у справі, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені в ст. 317 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними у справі доказами. [PERSON] являвся військовослужбовцем контрактної служби Збройних Сил України розвідником 2 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти старшим солдатом військової частини [NUMBER] . Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №741/2022 «Про використання Збройних Сил України та інших військових формувань» відповідно до Закону України «Про оборону України», постановлено застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, для відсічі збройної агресії проти України. Згідно довідки військової частини [NUMBER] від 08.10.2022 року №6465, [PERSON] в період з 13.07.2020 року по 25.12.2020 року, 14.01.2021 року по 14.02.2021 року, з 20.02.2021 року по 25.04.2021 року, з 26.11.2021 року по 12.03.2022 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів. Згідно рапорту командира розвідувальної роти військової частини [NUMBER] від 26.04.2022 року №6169 стало відомо про смерть старшого солдата [PERSON] розвідника 2 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини [NUMBER] . З даного приводу було проведено службове розслідування, що підтверджується копією Витягу з наказу № 721 від 28.04.2022 року. Згідно Витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] № 377 від 07.05.2022 року встановлено, що 12.03.2022 року старший солдат [PERSON] виконував військовий обов`язок, в ході бойових дій в населеному пункті Єгорівка, Волноваського району, Донецької області на Агро Фермі (виїзд з селища у бік Волновахи), під час бойового зіткнення з противником Збройних Сил Російської Федерації БМП та піхоти, зі зброєю отримав вибухове-осколкове поранення не сумісне з життям. Як вбачається з наданих суду доказів подія загибелі [PERSON] сталася під час виконання останнім бойового завдання в районі бойових дій, а тіло загиблого неможливо евакуювати у зв`язку з інтенсивністю бою в населеному пункті Єгорівка, Волноваського району, Донецької області. Відтак заявник позбавлена можливості у визначеному законодавством порядку встановити та підтвердити юридичний факт смерті сина на території, де на даний час ведуться бойові дії. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Стаття 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» містить поняття тимчасово окупованої території України, до якої відноситься у тому числі й сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Проте, оцінюючи надані заявником документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть і використання його в цивільно-правових відносинах. У відповідності з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За таких певних обставин та в сенсі наведених норм, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви та вважає можливим встановити факт смерті [PERSON] .

Outcome: approved