Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою знесення самочинного будівництва. 09.12.2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 31.01.2022 року представником відповідачки подано до суду відзив, в якому останній просив в задоволенні позову відмовити. 31.01.2022 року відповідачкою [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , Обухівської міської ради Київської області. З урахуванням заяви про зміну предмету позову просила визнати протиправним та скасувати розпорядження, припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку та витребувати її на свою користь. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що рішенням Великодмитрівської сільської ради від 14.06.1994 року їй було виділено земельну ділянку по [ADDRESS] , а також надано дозвіл на будівництво на вказаній земельній ділянці. Рішенням Великодмитрівської сільської ради від 13.06.1996 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки розміром 0,36 га, передано безкоштовно земельну ділянку у приватну власність розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0,11 га для ведення особистого підсобного господарства. У 1997 році на вказаній земельній ділянці збудовано та введено у експлуатацію житловий будинок. Далі, розпорядженням Обухівської райдержадміністрації від 24.02.2006 року № 112 [PERSON] надано земельну ділянку площею 2,4693 га. Частина земельної ділянки, яка надана [PERSON] знаходиться на земельній ділянці, яка надана [PERSON] ще в 1994 році. Позивачка зустрічним позовом вважає розпорядження Обухівської РДА незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Рух справи. 15.02.2022 року представницею [PERSON] [PERSON] подано до суду відповідь на відзив. 03.06.2022 року ухвалою суду витребувано в Обухівської районної державної адміністрації Київської області розпорядження №112 від 24.02.2006 року. 20.07.2022 року протокольною ухвалою суду об`єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження. 25.08.2022 року ухвалою суду задоволено клопотання представниці позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] та залишено первісний позов без розгляду і повернено судовий збір. 13.12.2022 року ухвалою суду закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав просив задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, попередньо подала заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача. Інші учасники причини неявки суд не повідомили. За вказаних обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши думку позивача по справі, викладену у поданій до суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що рішенням Великодмитрівської сільської ради від 14.06.1994 року [PERSON] виділено земельну ділянку по [ADDRESS] , а також надано дозвіл на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці. Рішенням виконавчого комітету Великодмитрівської сільської ради від 13.06.1996 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки розміром 0,36 га, передано безкоштовно земельну ділянку у приватну власність розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0,11 га для ведення особистого підсобного господарства. Право власності позивачки [PERSON] на вказану земельну ділянку оформлене Державним актом на право приватної власності на землю серія Р1 № 245937 від 21 липня 2003 року. Згідно технічного паспорту, у 1997 році на вказаній земельній ділянці збудовано та введено у експлуатацію житловий будинок. Далі, розпорядженням Обухівської райдержадміністрації від 24.02.2006 року № 122 відповідачу [PERSON] надано земельну ділянку площею 2,4693 га. шляхом затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на землю та передачі у власність (список громадян власників сертифікатів включає відповідача [PERSON] ). Частина земельної ділянки із кадастровим номером 3223180500:09:007:0079, яка надана [PERSON] , і право на яке оформлене Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 232382 від 25.04.2006 року, знаходиться на земельній ділянці, яка надана [PERSON] в 1994 році. Факт накладення земельної ділянки відповідача [PERSON] з кадастровим номером 3223180500:09:007:0079 із земельною ділянкою [PERSON] відображений на зведеному кадастровому плані, актуалізованому 09.11.2022 року, і не заперечується сторонами. Право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223180500:09:007:0079 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності зареєстрованим не значиться. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовні норми права. Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26.02.2006 року №112 в частині затвердження технічної документації щодо складання державних актів на право власності та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3223180500:09:007:0079, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до ст. 116 Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному\~частиною першою статті 128\~цього Кодексу. Безоплатна передача\~земельних ділянок\~у власність\~громадян провадиться\~у разі: а)\~приватизації земельних\~ділянок,\~які перебувають\~у користуванні\~громадян; б)\~одержання земельних\~ділянок внаслідок\~приватизації державних\~і комунальних\~сільськогосподарських підприємств,\~установ та\~організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення . Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Разом з тим, розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26.02.2006 року №112 фактично вичерпало свою дію, а саме на підставі вказаного розпорядження було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №232382 від 25 квітня 2006 року. Також варто звернути увагу, що в оскаржуваному розпорядженні відсутні індивідуальні ознаки земельної ділянки окрім зазначення її площі (наприклад кадастровий номер, адреса місцезнаходження, конфігурація земельної ділянки, тощо). Враховуючи приписи ст. 4 ЦПК України, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а також те що оскаржуване розпорядження не порушує будь-якого права позивача, а тому підстави для визнання протиправним та скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26.02.2006 року №112 відсутні. Тому суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині. Щодо вимоги про припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~26\~ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. В своїх постановах у справах № 645/3067/19 від 03.08.2022 року, № 450/441/19 від 17.08.2022 року, № 597/977/21 від 22.08.2022 року Верховний Суд зазначив, що належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Тобто, при неможливості застосувати такий спосіб захисту як віндикація, який при наявності підстав, є ефективним і при самостійному застосуванні, обранню підлягають інші способи захисту, які дозволяють захистити права та інтереси особи, і не суперечать закону. Нижче судом приведено обґрунтування неефективності застосування способу захисту у вигляді витребування майна із незаконного володіння. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 3223180500:09:007:0079\~в Державному\~реєстрі речових\~прав,\~відсутнє й\~відповідне рішення\~державного реєстратора,\~яке б\~підлягало скасуванню\~відповідно до\~ст.\~26\~ЗУ «Про\~державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з підстав, викладених вище. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про\~державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема п. 8 ч. 1, державна реєстрація права власності та інших речових прав відбувається на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року. Тобто, документом в Державному реєстрі речових прав, який би зазначався в якості підстави виникнення права власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 3223180500:09:007:0079, площею 0,2167 га, є Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 232382 від 25.04.2006 року. І саме цей документ підлягає скасування в частині земельної ділянки 3223180500:09:007:0079 задля поновлення прав позивачки, як такої, чиє право власності раніше. Щодо позовної вимоги про витребування частини земельної ділянки суд виходить з наступного. Ст. 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України\~(висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя\~стаття 388 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналогічний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 р у справі № 488/5027/14-ц. Такий спосіб захисту відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Враховуючи, що із власності позивачки фактично не вибувала частина її земельної ділянки, також відсутні записи в реєстрах права власності про вибуття з власності позивачки частини її земельної ділянки, право власності позивача не припинялося на підставі правочинів, а тому позивачем не доведено, що частина земельної ділянки позивача вибула з її володіння відтак вказане право не підлягає захисту в судовому порядку саме шляхом витребування частини земельної ділянки у відповідача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19). Таким чином, позовна вимога про витребування частини земельної ділянки на користь позивачки не підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так як судом задоволено одну позовну вимогу з трьох, то суд вважає за необхідне стягнути із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] частину сплаченого судового збору у розмірі 330 грн. 80 коп. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. У позовній заяві [PERSON] зазначила суму витрат на правову допомогу у розмірі 27\~000 грн. 00 коп. У процесі розгляду справи позивачкою подано до суду детальний опис робіт згідно Договору про надання правової допомоги, в якому, сума яку простить відшкодувати позивачка, становить 42\~000 грн. 00 коп. В подальшому позивачкою також було подано заяву про стягнення судових витрат, в якій до попередньої суми у 42\~000 грн. було додано 5000 грн. 00 коп. оплату робіт по кадастровій зйомці земельної ділянки та виготовлення зведеного кадастрового плану від 09.11.2022 року. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. У зв`язку із вищевикладеним, для визначення розміру відшкодування витрат на правову допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд бере за основу суму, визначену позивачкою у позовній заяві, а саме 27\~000 грн. 00 коп. А тому із відповідача на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути суму витрат на правову допомогу у розмірі 9000 грн. 00 коп.

Outcome: partial