Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , з вимогами: «Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений невстановленою особою від імені [PERSON] із [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим Олегом Анатолійовичем. Скасувати рішення Філії Комунального підприємства Київської області «Аквабіоресурси» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28122488 від 27 вересня 2018 року про реєстрацію права власності спірної квартири та [PERSON] . Визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на квартиру за адресою.: [ADDRESS] ». 11 січня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, до підготовчого судового засідання. 11 лютого 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 14 лютого 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача - адвоката Чорної Олени Олексіївни про залучення [PERSON] в процесуальному статусі співвідповідача у цивільній справі. Залучено [PERSON] до участі у справі в процесуальному статусі співвідповідача в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно. 31 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори до участі у справі в процесуальному статусі - третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , не скористались процесуальним правом подати відзив на позов із викладенням заперечень проти позову та долучити докази на спростування заявлених вимог. 31 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02 листопада 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача - адвоката О. Чорної про витребування доказів. Зобов`язано Київський державний нотаріальний архів надати до суду інформацію наступного змісту: чи посвідчувалися приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А. у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій від 03 травня 2012 року Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , за реєстровим номером № 335, покупець - [PERSON] ; продавець - [PERSON] . Представники позивача - адвокати Чорна Олена Олексіївна та Брагін Ігор Сергійович, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві, пояснили, що за життя [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , підстава набуття права власності - Договір купівлі-продажу квартири від 19 листопада 1998 року №6287, посвідчений нотаріусом Шевелевою В.М. 27 липня 2001 року [PERSON] , на випадок своєї смерті, склав заповіт на ім`я [PERSON] , яким заповідав квартиру [ADDRESS] , цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованого в реєстрі за №7-887. 13 серпня 2018 року в зазначеній квартирі було вбито батька позивача - [PERSON] . В межах визначеного законодавством шестимісячного строку, позивач, через уповноважену особу [PERSON] , звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі заяви спадкоємця заведено спадкову справу №801/2018. Однак, 10 липня 2019 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , в зв`язку з ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на обєкт нерухомого майна, а саме - квартиру [ADDRESS] . Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 24 травня 2019 року, наявна інформація, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , підстава набуття права власності - Договір купівлі-продажу серії та номер: 335, виданого 03 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А., зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 вересня 2018 року Державним реєстратором Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим Володимиром Володимировичем. Позивач наголошує, що батько не укладав договір про відчудження квартири, не підписував будь-яких договорів та не отримував коштів від продажу квартири, до смерті батько постійно проживав в цій квартирі, нікому не здавав квартиру, тому наявні підстави допускати, що оспорюваний договір купівлі-продажу міг бути укладений після смерті батька за підробленими документами, про що свідчить внесення його до Реєстру речових прав лише після його смерті. Виходячи з наведених обставин, позивач вважає, що укладення договору купівлі-продажу не було вільним, не відповідало внутрішній волі її батька та вчинений без його відома, існування цього договору порушує права позивача, як спадкоємця за заповітом, та унеможливлює в установленому порядку реалізувати право на володіння, користування та розпорядження спадковим майном, яке залишилось після смерті батька, тому позивач вимушена звернутись до суду з цим позовом для відновлення порушених прав як спадкоємця за заповітом майна покійного батька у спосіб, визначений у позовній заяві. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про дату слухання справи повідомлені належним чином, про причину неявки суду не повідомили, правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористались. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явився, правом надати письмові пояснення по суті заявлених вимог з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечень проти позову не скористалися. Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ( ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України) Таким чином, вислухавши пояснення представників позивача щодо підстав та предмету позову, та їх доводи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони гуртуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (ст. 1216 Цивільного кодексу України) За положеннями ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець з заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а відповідно до ч. 5 цієї ж статті, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ст. 1268 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 25 серпня 2018 року (актовий запис за №1534). (а.с.9) За життя [PERSON] залишив заповіт датований 27 липня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л., за змістом заповіту належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , заповідав дочці [PERSON] . (а.с.10) У встановлений законом строк [PERSON] звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , на підставі заяви спадкоємця а нотаріусом було заведено спадкову справу №801/2018. 10 липня 2019 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , підстава - відсутність документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, а саме - квартиру за адресою: [ADDRESS] , та належним чином оформленої заяви, оригіналу довіреності та оплати встановлених законодавством платежів. (а.с. 7) Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями ст. 215-235 Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 215 Цивільного кодексу України внормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з предмету позову, позивач просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А., у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій від 03 травня 2012 року, за реєстровим номером № 335, покупець - [PERSON] ; продавець - [PERSON] . За даними, які містяться у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 24 травня 2019 року - квартира [ADDRESS] , державним реєстратором: Філією комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим Володимиром Володимировичем, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 43228001 від 27 вересня 2018 року 13:18:23; номер запису про право власності: 28122488; дата та час державної реєстрації: 24 вересня 2018 року 21:35:34; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія номер: 335, виданий 03 травня 2012 року, видавник: приватний нотаріус Матвєєв О.А.; право власності зареєстровано за [PERSON] . (а.с.8) Згідно з ч.2 ст.209 Цивільного кодексу України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Згідно з ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року, затверджено Правила ведення нотаріального діловодства, які встановлюють порядок документування нотаріальної діяльності та зберігання архіву і визначають порядок організації роботи з документами в державних нотаріальних конторах (далі - контора), державних нотаріальних архівах (далі - архів), приватними нотаріусами. Відповідно до розділу VII Правил ведення нотаріального діловодства (станом на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено порядок ведення та заповнення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій. Згідно з п. 7.1 Правил, про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожний нотаріус веде один реєстр для реєстрації нотаріальних дій (далі - Реєстр), нумерація в якому починається у перший робочий день нового року і закінчується в останній робочий день цього року. Заведення та ведення нотаріусом одночасно більше ніж одного Реєстру забороняється. Реєстри, не закінчені в попередньому році, не можуть використовуватися нотаріусом у наступному році. У разі закінчення Реєстру нотаріус може використовувати новий Реєстр, зареєстрований в управлінні юстиції в установленому порядку. Титульна сторінка Реєстру (якщо титульна сторінка ламінована, наступна за нею) оформлюється з дотриманням вимог цих Правил. У разі відсутності державного нотаріуса державної нотаріальної контори (відпустка, хвороба, відрядження тощо) та покладення обов`язків по обслуговуванню населення на державного нотаріуса іншої державної нотаріальної контори нотаріус, що заміщує, веде окремий Реєстр. Реєстр ведеться з дотриманням вимог, установлених цими Правилами. Державний нотаріус, що заміщує іншого державного нотаріуса, вчиняє нотаріальні дії від свого імені, використовує спеціальні бланки нотаріальних документів, отримані ним особисто, та прикладає свою особисту печатку. Усі нотаріальні дії, учинені державним нотаріусом, який заміщує, підлягають реєстрації ним у Реєстрі з відміткою про їх вчинення в порядку заміщення у посвідчувальному написі на оформлених ним документах. ( п.п. 7.2 Правил) Реєстр, який ведеться державним нотаріусом при заміщенні, може використовуватись протягом одного діловодного року. Після закінчення строку виконання нотаріусом обов`язків по заміщенню Реєстр закривається підсумковим записом, про що робиться запис у графах 1 - 7 та проставляється відмітка в графі 10 журналу обліку реєстрів для реєстрації нотаріальних дій (далі - Журнал), який ведеться управліннями юстиції згідно з додатком 26. Місцем вчинення нотаріальних дій у порядку заміщення є державна нотаріальна контора, де працює нотаріус, якого заміщують. ( п.п. 7.3 Правил) Після припинення повноважень державним нотаріусом, який заміщує, складається акт приймання-передавання, в якому зазначаються кількість справ нотаріальних документів у нотаріальному діловодстві, переданих у зв`язку із заміщенням і повернутих державному нотаріусу, якого заміщують, відомості про зміни у складі та обсязі фонду, причини такої зміни. Реєстр та напрацьовані документи зберігаються в державній нотаріальній конторі за місцем заміщення. ( п.п. 7.4 Правил) Реєстри мають бути прошнуровані, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у Реєстрі засвідчується підписом начальника управління юстиції або уповноваженої посадової особи. Підпис начальника управління юстиції або уповноваженої посадової особи скріплюється печаткою відповідного управління юстиції. ( п.п. 7.5 Правил) Кожному Реєстру головним управлінням юстиції присвоюється реєстраційний номер, який складається із шестизначної цифри та зазначається у кутовому штампі відповідного управління юстиції, що проставляється у верхньому правому куті наступної за титульною сторінки Реєстру, скріплюється підписом уповноваженої посадової особи та печаткою управління юстиції. ( п.п. 7.6 Правил) Уповноваженою посадовою особою управління юстиції у Журналі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові нотаріуса, яким отримано Реєстр (при отриманні Реєстру завідувачем державної нотаріальної контори - для кого отримано Реєстр), дата реєстрації Реєстру, порядкові номери, під якими почато та закінчено запис нотаріальних дій у Реєстрі, підпис в отриманні Реєстру, дата закінчення Реєстру тощо. ( п.п. 7.7 Правил) На початку нотаріальної діяльності або на початку діловодного року кожний нотаріус має право на отримання одночасно двох Реєстрів, зареєстрованих у Журналі. Реєстри використовуються нотаріусом у суворій послідовності відповідно до реєстраційних номерів. ( п.п. 7.8 Правил) У разі звільнення з посади державного нотаріуса або припинення діяльності приватного нотаріуса нотаріус закриває Реєстр підсумковим записом, про що проставляється відмітка в графі 10 Журналу та робиться запис у графах 1 - 7 Реєстру із зазначенням підстав припинення нотаріальної діяльності, скріплюється підписом уповноваженої посадової особи та печаткою управління юстиції, а вільні сторінки Реєстру перекреслюються (прокреслюються). Такий Реєстр підлягає здачі до державного нотаріального архіву і не може бути переданий для ведення іншому нотаріусу. ( п.п. 7.9 Правил) Згідно з ст. 14 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус зобов`язаний забезпечити зберігання документів нотаріального діловодства та архіву протягом усього строку здійснення ним нотаріальної діяльності. У разі припинення приватної нотаріальної діяльності документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса передаються ним до відповідного державного нотаріального архіву в порядку, встановленому законодавством. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Необхідно враховувати, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі. За правилами статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача. Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. 20 грудня 2021 року Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації), у відповідь на адвокатський запит Чорної Олени від 05 грудня 2021 року щодо надання інформації, копії документів реєстраційної справи, повідомлено наступне, що відповідно до Журналу обліку надходження (вибуття) реєстраційних справ, станом на 17 грудня 2021 року реєстраційна справа №1654315180000, а саме: заява про державну реєстрацію права власності №30282503 від 24 вересня 2018 року та документи сформовані державним реєстратором Філії комунального підприємства Київського обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвом В.В. на зберігання до Департаменту не надходила та на обліку не перебуває. Додатково зазначили, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року №340-ІХ виключено частину четверту ст. 17 Закону, якою було передбачено передачу реєстраційних справ до суб`єкта державної реєстрація, уповноваженого на зберігання реєстраційних справи. З набрання чинності Законом №340-ІХ реєстраційні справи зберігаються в електронному вигляді, а документи, подані заявником для проведення реєстраційних дій в паперовій формі, підлягають поверненню такому заявнику. Заява, подана в паперовій формі, документи про сплату адміністративного збору, запити державного реєстратора в паперовій формі та документи, отриманні із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року, за результатом проведення реєстраційних дій заявнику не поверталися та зберігаються державним реєстратором, яким проведено реєстраційну дію, протягом трьох днів. (а.с.74-75) На виконання ухвали суду від 02 листопада 2022 року про витребування доказів, Київським державним нотаріальним архівом повідомлено про наступне, що у відповідності до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальної дії (справа №02-33 том №1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А. за реєстровим № 335 від 27 червня 2012 року, вказана інша нотаріальна дія, в саме посвідчення Договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також повідомляє, що за реєстровим №227 від 03 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А., було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири, сторонами є [PERSON] - продавець та [PERSON] - покупець.(а.с. 201) Під формою правочину слід розуміти спосіб вираження волі сторін на його вчинення. Угоди мають вольовий характер, який виявляється в бажанні осіб встановити права і прийняти обов`язки з метою досягнення певного результату, що випливає зі змісту ст. 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 655 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України). Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Виходячи з положень ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. При цьому, згідно ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально. Крім того, відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент укладення правочину. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 2 та 3 статті 209 Цивільного кодексу України визначено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до статей 16, 203, 215 цього Кодексу для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. З урахуванням наведених підстав позову в частині визнання недійним оспорюваного правочину та зібраних у справі доказів на підтвердження цих обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А., у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій від 03 травня 2012 року, за реєстровим номером № 335, покупець - [PERSON] ; продавець - [PERSON] , є обгрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у відповідності до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» відсутній запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А. щодо вчинення нотаріальної дії - посвідчення Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та його реєстрації саме 03 травня 2012 року за реєстровим № 335, за даними Київського державного нотаріального архіву за цим реєстраційним номером зазначена інша нотаріальна дія, а саме: посвідчення Договору купівлі-продажу земельної ділянки, а за реєстровим №227 від 03 травня 2012 року тим самим приватним нотаріусом посвідчено Договір купівлі-продажу квартири, сторонами є [PERSON] - продавець та [PERSON] - покупець. Стосовно вимог позивача про скасування рішення філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28122488 від 27 вересня 2018 року про реєстрацію права власності квартири за [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. Виходячи з положень ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від вимог ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме: скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17, від 09 грудня 2020 року у справі №607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі №755/7423/17. Таким чином, враховуючи положення чинної редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та необхідність забезпечення виконання судового рішення (скасування державної реєстрації права власності), суд вважає підставними вимоги позивача в заявленій частині та задовльняючси позов ухвалює рішення про скасування рішення державного реєстратора Ісаєва Володимира Володимировича, Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28122488 від 24 вересня 2018 року на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1654315180000, про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності за [PERSON] . Щодо вимог позивача про визнання права власності, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на квартиру за адресою.: [ADDRESS] , суд не вбачає підстав для їх задовлення, виходячи з наступних висновків. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. (ст. 1297 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Виходячи з положень статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Таким чином, зверненню до суду з позовом про визнання права власності має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину (постанова Верховного суду від 16.01.2019 р. у справі № 2-390/2006, від 24.07.2019 у справі № 2-6322/04). Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК). Належність способу захисту традиційно розуміється таким чином: спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права; способу (характеру) порушення; наслідкам, які спричинило порушення; правовій меті, до якої прагне суб`єкт захисту (постанова ВС у складі КГС від 08.05.2018 у справі №910/1607/17). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова ВС у складі КГС від 27.11.2018 у справі №908/236/18). Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Неналежними сторонами - є особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Так, з позовом до суду звернулась особа, яка є спадкоємцем за заповітом, відповідно до вимог чинного законодавства до спадкоємців переходять лише визначенні майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесеннні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Так, згідно правової позиці Верховного суду України, викладенні в постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 Цивільного кодексу України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 Цивільного кодексу України) Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 Цивільного кодексу України, зокрема, у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Тобто навіть до державної реєстрації права на нерухоме майно, спадкоємець може застосовувати механізм захисту права, встановлений у ст. 388 Цивільного кодексу України, щодо власника майна. Отже, позиція Верховного суду України в даному питанні зводиться до того, що спадкоємці можуть бути віндикантами і витребовувати майно, що входить до складу спадщини та перебуває у володінні третіх осіб, але лише після прийняття спадщини. Крім того, Верховний суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 квітня 2018 року у справі №645/3265/13-ц (провадження №61-5552свп18), зауважив, що спадкування, перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 Цивільного кодексу України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна субєктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише зміна одного із їх учасників Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 752/14877/18 (провадження № 61-15210св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». За таких обставин, ефективним способом захисту права позивача, як спадкоємця за заповітом, що прийняв спадщину щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , зокрема квартиру [ADDRESS] , є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, під час розгляду справи зясовано, що з 02 червня 2021 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] , номер запису про право власності 42286957, підстава - Договір купівлі-продажу, серія та номер 151, виданий 02 червня 2021 року, видавник - приватний нотаріус Луцького раойнного нотарілаьного округу Волинської області Сушик Олексій вікторович. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Виходячи з наведеного, законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Під час проведення підготовчого судового засідання, за клопотанням представника позивача - адвоката Чорної О.С., судом постановлено ухвалу про залучення [PERSON] в процесуальному статусі співвідповідача у цивільній справі. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом, за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц ) пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39). Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 642/6181/16-ц). Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи спір, суд має зазначити висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково щодо кожного відповідача у справі, конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права. В розрізі даного спору, з урахуванням обраного позивачем способу захисту, суд приходить до висновку, що [PERSON] , співвідповідач у справі, не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач, як спадкоємець за заповітом, просить визнати недійним правочин укалдаений між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] , а отже, з урахуванням вищенаведених норм закону [PERSON] є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи які не заявляють самосійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно, є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог немайнового характеру, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,00 гривень, які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial