Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

25 листопада 2009 року представник [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: 1. Визнати недійсним рішення Дублянської міської ради №71 від 30.05.2000 про передачу земельної ділянки 0,1573 га. в домоволодінні будинку [ADDRESS] [PERSON] ; 2. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю №1008 від 03.07.2000, оформлений на [PERSON] ; 3. Визнати недійсним видане [PERSON] свідоцтво про право власності на магазин промислових та продуктових товарів загальною площею 161,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності на цей магазин в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (том 1, а.с. 1-2). В обґрунтування своїх вимоги посилався на те, що у 1997 році він придбав будинок [ADDRESS] . Однак, внаслідок договору купівлі-продажу від 09 лютого 2000 року [PERSON] став власником цього будинку. 17.02.2000 Жовківський районний суд наклав арешт на цей будинок та заборонив [PERSON] проводити будь-які дії щодо даного будинку. Разом з тим, під час дії ухвали про забезпечення позову [PERSON] приватизовано земельну ділянку, що виділена для обслуговування вказаного будинку, площею 0,1573 га, 03.07.2000 йому було видано державний акт на землю. В подальшому, рішенням суду вказаний будинок було повернуто йому з незаконного володіння [PERSON] . Однак, існування права власності на земельну ділянку під цим будинком за відповідачем перешкоджає йому вільно користуватися його власністю. Також вказує, що на неправомірно приватизованій земельній ділянці відповідач побудував магазин та отримав 30.01.2008 свідоцтво про власності на нього, яке 31.01.2008 зареєстрував у КП ЛОР «БТІ та ЕО». 29 червня 2010 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у якій також просив суд визнати недійсним рішення Дублянської міської ради №8 від 05.06.2009 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в [ADDRESS] (ПП [PERSON] )» та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0250 га. в [ADDRESS] виданий [PERSON] для обслуговування магазину (том 3, а.с. 30-31). В обґрунтування таких позовних вимог посилався на те, що відповідач в супереч ухвалі суду про заборону проводити будь-які дії щодо такої земельної ділянки здійснив приватизацію такої земельної ділянки. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 09.11.2011 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним рішення Дублянської міської ради №71 від 30.05.2000 про передачу земельної ділянки 0,1573 га. в домоволодінні будинку [ADDRESS] [PERSON] та визнання недійсним рішення Дублянської міської ради №8 від 05.06.2009 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в [ADDRESS] » (том 2, а.с. 109-112). Така ухвала суду не була оскаржена та набрала законної сили. Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою ВССУ від 10.02.2016 ухвалені у справі судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 3, а.с. 256-259). Скасовуючи ухвалені у справі судові рішення, суд касаційної інстанції зокрема вказав на те, що визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки є самостійною правовою підставою позову, а висновок про те, що у зв`язку з поверненням будинку у власність позивача він набув також право на земельну ділянку є обґрунтований. Разом з тим, суд касаційної інстанції вказав, що судами невірно встановлено розмір земельної ділянки, право на яку має позивач. 03.11.2016 позивач подав суду заяву в якій просив суд: 1. Припинити право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: буд. [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку №71 від 30.05.2000; 2. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1573 га. № 1008 від 03.07.2000; 3. Визнати недійсним рішення Дублянської міської ради №8 від 05.06.2009 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в [ADDRESS] »; 4. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га. в [ADDRESS] виданий на ім' [PERSON] (том 4, а.с. 207-212). У заяві від 29.10.2020 позивач виклав нову редакцію своїх позовних вимог і просив суд: 1. Припинити право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: буд. [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку №71 від 30.05.2000, кадастровий №4622710200:01:003:0065; 2. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1573 га. № 1008 від 03.07.2000; 3. Визнати недійсним рішення Дублянської міської ради №8 від 05.06.2009 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в [ADDRESS] »; 4. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га. в [ADDRESS] виданий на ім`я [PERSON] , кадастровий №4622710200:01:003:0049; 4. Визнати недійсним земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства 0,0323 га. кадастровий №4622710200:01:003:0064; 5. Визнати свідоцтво про право власності на магазин недійсним та скасувати реєстрацію права власності (том 8, а.с. 54). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2021, справу передано даному складу суду. Ухвалою судді від 22.10.2021 прийнято справу до розгляду та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 06.12.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 29.12.2021 позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та заявах по суті позовних вимог. Зокрема вказали, що підтримують позовні вимоги у редакції заяви від 29.10.2020 (том 8, а.с. 54). В подальшому, представник позивача просив суд розглядати справу без участі позивача та представника позивача, а позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судове засідання прибули представники відповідача та заперечили щодо задоволення позовних вимог вказавши про їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема вважали, що оскільки земельна ділянка була приватизована без будь-яких порушень, що доводиться рішеннями судів ухвалених в межах адміністративної юрисдикції. А позивач, має право на встановлення йому сервітуту для користування та обслуговування будинку. Крім того, наголошували на пропуску позивачем строку позовної давності. Інші учасники процесу у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового слухання. З огляду на це, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі таких учасників процесу. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.07.1998, [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Галань Г.О. (том 1, а.с. 9). 05.11.1998 між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] (том 1, а.с. 160). 07.02.2000 між [PERSON] , який діяв за дорученням як представник продавця, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Окіс І.С. відповідно до якого, житловий будинок [ADDRESS] перейшов у власність [PERSON] (том 1, а.с. 100). Згідно реєстраційного посвідчення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 21.02.2000 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (том 1, а.с. 157). Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 17.02.2000 накладено арешт на будинок [ADDRESS] та заборонено вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо даного будинку (том 1, а.с. 8). Актом опису майна від 24.10.2000, який затверджений начальником Жовківського ВДВС виконано таку ухвалу суду про забезпечення позову, описано будинок [ADDRESS] та передано на зберігання [PERSON] (том 1, а.с. 10). Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19.07.2004 у справі №2-2/2004, визнано недійсним: доручення на розпорядження будинком [ADDRESS] видане 31.07.1998 [PERSON] на [PERSON] ; договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , укладений 05.11.1998 від імені [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] ; договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , укладений 07.02.2000 між [PERSON] та [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] будинку [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні цим майном (том 1, а.с. 7). Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.04.2005 та ухвалою Верховного Суду України від 28.04.2006. Також, ухвалою Верховного Суду України від 22.05.2008 відмовлено [PERSON] у перегляду рішень за винятковими обставинами (том 1, а.с. 41-44). 15.09.2005 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвало право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 30.07.1998, що доводиться з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.09.2005 (том 1, а.с. 63). З описаних вище фактичних обставин справи видно, що [PERSON] був власником спірного будинку, однак таке право власності незаконно перейшло до [PERSON] ,, а згодом до [PERSON] , що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Також, цим рішенням повернуто [PERSON] спірний будинок і з цього моменту по даний час, він є власником такого будинку. Відповідно до редакції ч. 3 ст. 120 ЗК України, яка діяла на час набуття [PERSON] права власності на будинок, після ухвалення рішення суду та державної реєстрації права власності (15.09.2005), у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Також, чинною на той час редакцією ч. 1 ст. 377 ЦК України було передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, відповідач є власником будинку та, відповідно, земельної ділянки, оскільки будинок фактично займає частину земельної ділянки, а інша частина земельної ділянки є необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку. Згідно з цим принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (пункти 51 та 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 921/158/18). Аналіз наведеного вище свідчить, що до [PERSON] з моменту набуття права власності на будинок [ADDRESS] перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок та земельну ділянку, яка є необхідною для її обслуговування. Такий висновок фактично висловлено і в ухвалі ВССУ від 10.02.2016, якою скасовано ухвалені і цій справі рішення на новий судовий розгляд, однак вказано, що судами невірно встановлено розмір земельної ділянки, право на яку має позивач. Досліджуючи питання про розмір земельної ділянки, право на яку має позивач, суд виходить з положень вищенаведених норм права, та вважає, що розмір такої земельної ділянки відповідає тому, який знаходиться під самою житловою будівлею та тому, який є необхідний для її обслуговування. Для визначення цього питання судом встановлено, що будинок [ADDRESS] був збудований на підставі дозволу на будівництво виданого [PERSON] рішенням виконавчого комітету Дублянської міської ради №34 від 15.02.1990 (том 6, а.с. 6) і таким рішенням не визначалася площа земельної ділянки, яка відведена для будівництва цього будинку. На виконання ухвали суду про витребування від 30.09.2022 представником Львівської міської ради надано аналогічну інформацію, про те, що площа земельної ділянки у такому рішенні не визначалася, а мова йшла лише про площу будинковолодіння (том 10, а.с. 24). Водночас, актом виносу в натурі меж земельної ділянки від 28.02.1990 визначено площу земельної ділянки виділеної [PERSON] для будівництва індивідуального будинку [ADDRESS] площею 1410 кв.м. (том 6, а.с. 29). Така ж площа земельної ділянки вказана і у акті прийняття в експлуатацію будівництва затвердженого рішенням виконавчого комітету Дублянської міської ради №193 від 25.12.1995 про затвердження акту про прийняття в експлуатацію житлового будинку (том 6, а.с. 33, 34). Відповідно до рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради №81 від 30.09.1997 [PERSON] передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] площею 0,41 га. (том 6, а.с. 42). Аналогічна площа земельної ділянки розміром 1410 кв.м. на якій розташований будинок [ADDRESS] вказана і у довідці-характеристиці від 07.09.1998, де також вказано про наявність лишків (том 1, а.с. 64). Таким чином, первинно, для будівництва будинку [ADDRESS] було виділено земельну ділянку площею 1410 кв.м. Водночас, судом у межах даної справи також встановлено, що за час, коли право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON] , останній набув права власності на земельну ділянку під цим будинком, що доводить наступним. Так, відповідно до рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради від 30.05.2000 №71 «Про передачу громадянам земельних ділянок в приватну власність та постійне користування» вирішено передати у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд згідно додатку (том 4, а.с. 69). Додатком до рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради від 30.05.2000 №71 доводиться, що [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,16 га., з них 0,06 га. для ведення особистого підсобного господарства, а 0,10 га для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (том 4, а.с. 70). На підставі цього рішення та відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д №1008 від 03.07.2000 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,1573 га. за адресою [ADDRESS] , з них площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель 0,1000 га., а площа для ведення особистого підсобного господарства 0,0573 га. (том 1, а.с. 6). Такими доказами доводиться, що площа земельної ділянки, яка була передана органом місцевого самоврядування у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] становила 0,10 га. В подальшому, рішенням Дублянської міської ради від 21.11.2008 №15 надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту відведення для зміни цільового призначення частини земельної ділянки з «будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» на «для обслуговування магазину продуктових і продовольчих товарів» в [ADDRESS] . А також змінено юридичну адресу з [ADDRESS] (том 1, а.с. 202). Згодом, рішенням Дублянської міської ради від 05.06.2009 №8 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, по зміні цільового призначення з «обслуговування індивідуального житлового будинку» для «обслуговування магазину», площею 0,0250 га., за адресою [ADDRESS] (том 1, а.с. 200). На підставі цього рішення, 11.09.2009 [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4622710200:01:003:0049, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування магазину, площею 0,025 га (том 1, а.с. 201). Судом також встановлено на підставі даних Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (том 7, а.с.31-33), що [PERSON] був власником таких земельних ділянок: -кадастровий номер 4622710200:01:003:0065, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га.; -кадастровий номер 4622710200:01:003:0064, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0323 га.; -кадастровий номер 4622710200:01:003:0049, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, площею 0,025 га. Таким чином, з моменту прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність попередньому власнику житлового будинку [PERSON] по даний час, площа земельної ділянки, яка визначена для будівництва і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] становить 0,1 га., що прямо визначена у державному акті на права власності та у реєстрі речових прав на нерухоме майно. І сама на таку частину земельної ділянки має право позивач, до якого перейшло право власності на будинок, тобто на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та яка є необхідною для його обслуговування. Щодо іншої частини спірної земельної ділянки, то на переконання суду, така не відноситься до спірного будинковолодіння, а є відмінною з огляду на її цільове призначення, окремо визначену площу та була набута в порядку визначеному земельним законодавством України. Так, з описаних вище фактичних обставин справи беззаперечно встановлено, що [PERSON] на підставі спірного державного акту набув право власності на дві земельні ділянки, а саме 0,10 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0573 га. для ведення особистого підсобного господарства. А в подальшому, земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0573 га. була розподілені на дві окремі земельні ділянки, а саме земельну ділянку площею 0,025 га. для будівництва і обслуговування будівель торгівлі та площею 0,0323 га. для ведення особистого селянського господарства (0,025 + 0,0323 = 0,0573). Відтак, суд не вбачає будь-яких правових підстав для задоволення позовних вимог в частині таких земельних ділянок, оскільки вони не відносяться до житлового будинку в [ADDRESS] . Відповідно і не підлягають задоволенню позовні вимоги, що стосуються збудованого [PERSON] на земельній ділянці площею 0,025 га. магазину. Як вже зазначалося вище, такий магазин був збудований [PERSON] на земельній ділянці, право власності на яку він набув в порядку визначеному чинним законодавством. Як видно з рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради від 29.12.2007 №173 таким вирішено оформити [PERSON] право власності та видати свідоцтво про право власності на магазин промислових та продуктових товарів в [ADDRESS] , площею 161,40 кв.м. (том 1, а.с. 108). А відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.01.2008 [PERSON] є власником магазину промислових та продуктових товарів площею 161,4 кв.м., за адресою [ADDRESS] . А як доводиться копією витягу про реєстрацію права власності від 31.01.2008 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснило державну реєстрацію права власності даного свідоцтва про право власності (том 1, а.с. 4, 5). Крім того судом відповідно до листа приватного нотаріуса Якимів Н.Б. від 07.04.2015 встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , а його спадкоємцем є дружина [PERSON] , яка спадщину прийняла (том 3, а.с. 172). За таких обставин справи, позовні вимоги [PERSON] в частині, що стосуються земельної ділянки площею 0,0323 га. для ведення особистого селянського господарства, площею 0,025 га. для будівництва і обслуговування будівель торгівлі та в частині визнання недійсними правовстановлюючих документів на магазин за адресою [ADDRESS] є безпідставні. Водночас, з підстав наведених вище, суд вважає такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-1008 від 03.07.2000 який виданий на ім`я [PERSON] в частині земельної ділянки площею 0,1000 га. переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки 4622710200:01:003:0065. Причому суд відзначає, що правовою підставою для задоволення такого позову є саме положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України та встановлення факту переходу до позивача права власності на відповідний житловий будинок. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині того, що такий державний акт виданий на підставі рішення органу місцевого самоврядування, які були оскаржені позивачем, проте у задоволенні такого позову йому було відмовлено. Дійсно, як видно з обставин справи, [PERSON] звертався до суду з адміністративним позовом до Дублянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Дублянської міської ради №71 від 30.05.2000 «Про передачу громадянам земельних ділянок в приватну власність та постійне користування» та №8 від 05.06.2009 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в [ADDRESS] ПП [PERSON] ». За результатами розгляду даної справи, постановою Жовківського районного суду Львівської області від 25.03.2013 №444/48/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2014 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю, а таке рішення набрало законної сили (том 3, а.с.100-110). Проте, аналіз таких рішень судів свідчить, що в межах цієї адміністративної справи судом було надано оцінку виключно правомірності дій суб`єкта владних повноважень під час їх прийняття, а оцінка правомірності переходу права на такі земельні ділянки не здійснювалась. Власне такі мотиви були і суду касаційної інстанції, коли він скасовував ухвалене у цій справі рішення суду першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання недійсним державного акту в частині земельної ділянки площею 0,1000 га. переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель суд виходив з такого. Так, відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Як вказано в ухвалі ВССУ від 10.02.2016, якою направлено дану справу для нового розгляду, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки є самостійною правовою підставою позову. Причому слід зауважити, що скасовуючи у цій справі рішення суду апеляційної інстанції, касаційний суд дійшов висновку, що визнання недійсним державного акту на землю в цілому, у даних конкретних правовідносинах, є невірним, а необхідно визначити конкретний розмір земельної ділянки, право на яку має позивач. Як зазначено у ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Відтак, ухвалюючи рішення у даній справі, суд дійшов висновку, що визнання недійсним державного акту в частині окремої земельної ділянки, право на яку має позивач і яка має свої межі, площу, цільове призначення та окрему адресу є правильним та належним способом захисту порушених прав позивача. Оцінюючи доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на таке. До суду з даним позовом [PERSON] звернувся 25 листопада 2009 року. Так, заявою від 26.03.2010 [PERSON] просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача [PERSON] , яку мотивував тим, що позивач звертався до адміністративного суду з позовом про визнання недійсними рішень Дублянської міської ради і провадження у такій справі було відкрито 06.10.2006. Таку заяву в судовому засіданні 28.12.2022 підтримав представник відповідачки [PERSON] вважаючи її обґрунтованою. Проте, рішення у такій справі Жовківським районним судом Львівської області було ухвалено 25.03.2013, а відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2014 набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За таких умов, позовна даність у спірних правовідносинах переривалась пред`явленням позивачем частини вимог, що стосуються його права на спірну земельну ділянку, а тому строк позовної давності не можна вважати пропущеним. Отже, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial