Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту нікчемним. В обґрунтування позову зазначив, що він є сином [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Згодом позивач дізнався, що внуки спадкодавця [PERSON] , [PERSON] теж подали заяви про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом і претендують на спадкування житлового будинку [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно належало батькові на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 23.10.2006. Заповіт [PERSON] складено 09 листопада 2010 року та посвідчено секретарем Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М. Позивач вважає, що [PERSON] як посадова особа органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку не була наділена повноваженнями на вчинення нотаріальних дій і не вправі була посвідчувати цей заповіт. Отже, заповіт складений з порушенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (чинної на час посвідчення заповіту). Пославшись на викладене, на підставі положень ст. 1257 ЦК України, [PERSON] вважає оспорюваний заповіт нікчемним, та уточнивши позовні вимоги, просить суд застосувати наслідки нікчемності заповіту шляхом виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту № 50388503, складеного 09 листопада 2010 року [PERSON] на користь відповідачів, посвідченого секретарем Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 86 Ухвалою судді від 18 жовтня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Справу вирішено розглядати за правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Плужненську сільську раду. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року прийнято до розгляду судом заяву позивача [PERSON] про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 16 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Кедрун Л. С. уточнений позов підтримав із зазначених у ньому підстав. У підготовчому проваджені відповідач [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти задоволення позовної заяви [PERSON] заперечує. Вказує, що доводи позивача викладені у заяві є безпідставними, оскільки секретар сільської ради Гребенюк Л. М. в силу Закону України «Про нотаріат» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділена делегованими повноваженнями щодо вчинення нотаріальний дій, зокрема посвідчення заповітів. Крім того, звертає увагу суду на наявність численних рішень Ізяславського районного суду Хмельницької області, згідно яких за життя [PERSON] перебував в напружених стосунках з позивачем-сином [PERSON] , що і стало підставою складення спадкодавцем заповіту на своїх онуків [PERSON] та [PERSON] . Відповідачем [PERSON] відзив не подано. Представник третьої особи Плужненської сільської ради Мартинюк В. Г. надіслав до суду письмові пояснення, у відповідності до яких проти задоволення позову заперечив. Вказав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а тому його вимога про встановлення нікчемності заповіту не підлягає задоволенню. Ствердив, що [PERSON] як посадова особа органу місцевого самоврядування у силу закону мала право посвідчувати заповіти. Крім того, звертає увагу суду про сплив строків позовної давності, оскільки від дня посвідчення оспорюваного заповіту 09.11.2010 та до дня звернення до суду з позовом минуло понад три роки. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також представник третьої особи Плужненської сільської ради у судове засідання не з`явилися та явку своїх повноважних представників не забезпечили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неприбуття суд не повідомили, заяв та клопотань не надіслали. Відтак,\~з огляду\~на положення\~ст.\~223\~ЦПК України,\~суд вважає\~за можливе\~провести розгляд\~даної справи\~по суті\~за відсутності\~вказаних учасників\~справи та\~їх представників. З`ясувавши позицію учасників розгляду справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 06 квітня 2021 року. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 06 квітня 2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 23.10.2006, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12250505 від 23.10.2006. 09 листопада 2010 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого заповів вищевказаний будинок у рівних долях онукам [PERSON] та [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Гребенюк Л. М., зареєстровано у реєстрі за № 86. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 12 квітня 2021 року № 64311137 зазначено, що заповіт [PERSON] , посвідчений 09 листопада 2010 року та зареєстрований в реєстрі за № 86, є чинним. Приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. відкрито спадкову справу № 85-2021 після смерті [PERSON] . Заяви про прийняття спадщини подано позивачем [PERSON] , онуками спадкодавця [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також колишній дружині спадкодавця [PERSON] на підставі її заяви видано свідоцтво про право власності від 02 лютого 2022 року на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У силу ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України слідує, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Положеннями ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ч. 3 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. У силу п.п. 5 п. «б» ч. 1 ст. 38 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти (крім секретних). Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (яка була чинною на час посвідчення заповіту), визначено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Як передбачено ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Згідно з рішенням першої сесії ХХV скликання Плужненської сільської ради від 14 квітня 2006 року № 3 затверджено результати голосування щодо обрання [PERSON] секретарем Плужненської сільської ради. Доручено секретарю сільської ради Гребенюк Л. М. виконувати обов`язки секретаря виконкому сільської ради. Відповідно до рішення першої сесії ХХV скликання Плужненської сільської ради від 14 квітня 2006 року № 4 утворено виконавчий комітет Плужненської сільської ради у кількості 9-ти чоловік, до персонального складу якого входила секретар Гребенюк Л. М. Як вбачається із рішення першої сесії ХХV скликання Плужненської сільської ради від 27 квітня 2006 року № 14, зазначеним рішенням розподілено обов`язки між членами виконавчого комітету, повноваження секретаря Гребенюк Л. М. у ньому не конкретизовані. Також відповідно до рішення виконавчого комітету Плужненської сільської ради від 25 квітня 2002 року № 15 «Про розподіл обов`язків між членами виконкому Плужненської сільської ради» на [PERSON] покладено наступні обов`язки: ведення документації; розгляд, реєстрація заяв, скарг; контроль за виконанням рішень власних і вищестоящих органів; діловодство; підготовка матеріалів на засідання виконкому; опіка, піклування, обрядовість, робота з сім`ями загиблих, інвалідами Великої Вітчизняної війни. Проте, як вбачається із повідомлення архівного відділу Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 28 травня 2021 року № 126/06-14 у протоколах засідання виконавчого комітету Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за 2006 рік відсутні відомості про призначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій. Відповідно до повідомлення Плужненської сільської ради від 06 вересня 2021 року № 01-16/923 рішення виконавчого комітету Плужненської сільської ради про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій посадовою особою у період з 01 січня 2007 року по 30 грудня 2010 року відсутні. Вищеперераховані докази підтверджують лише те, що [PERSON] на час посвідчення заповіту від 09 листопада 2010 року була членом виконавчого комітету Плужненської сільської ради, займала посаду секретаря, однак у них відсутні будь-які дані про покладення на неї рішенням виконавчого комітету Плужненської сільської ради відповідних обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій у вказаний період. Таким чином, у даній справі встановлено, що відповідне рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради відсутнє, а заповіт від 09 листопада 2010 року посвідчено секретарем Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М., яка не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1251 ЦК України. З огляду на наведене, складений спадкодавцем [PERSON] на користь відповідачів [PERSON] , [PERSON] заповіт від 09 листопада 2010 року є нікчемним правочином не за рішенням суду, а відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини першої статті 1257 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 147/1062/21. Посилання [PERSON] у відзиві на правовий висновок, висловлений Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 вересня 2021 року (справа № 700/135/17), є безпідставними, оскільки у цій справі та справі, яка розглядається судом, встановлені різні обставини, а саме різні нормативно правові акти, які застосовувалися на час посвідчення заповітів. Що стосується\~посилань відповідача\~на застосування\~у даному\~випадку правової\~позиції Верховного\~Суду у\~постанові від\~25\~березня 2020\~року (справа\~№ 303/5126/18), суд зауважує наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12\~жовтня 2021\~року у\~справа №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само\~не завжди\~для встановлення\~подібності правовідносин\~має значення\~й об`єктний\~критерій.\~Подібність спірних\~правовідносин,\~виявлена одночасно\~за трьома\~критеріями,\~означатиме тотожність\~цих відносин\~(однакового\~виду суб`єкти,\~однаковий вид\~об`єкта й\~однакові права\~та обов`язки\~щодо нього).\~Але процесуальний\~закон не\~вимагає встановлювати\~тотожність. Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того,\~сторонами справи\~не завжди\~є сторони\~спору (див.\~постанову Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~14\~листопада 2018\~року у\~справі №\~183/1617/16\~(пункт\~70)).\~Наприклад,\~з неналежним\~відповідачем спору\~немає,\~але стороною\~справи він\~є.\~А позивач\~може помилятися\~з приводу\~участі у\~спірних правовідносинах,\~проте його\~процесуальний статус\~як позивача\~від цього\~не залежить.\~Тому порівняння\~сторін справи\~не обов`язково\~дозволить оцінити\~подібність правовідносин\~за суб`єктами\~спірних правовідносин.\~Отже,\~у кожному\~випадку порівняння\~правовідносин і\~їхнього оцінювання\~на предмет\~подібності слід\~насамперед визначити,\~які правовідносини\~є спірними.\~А тоді\~порівнювати права\~й обов`язки\~сторін саме\~цих відносин\~згідно з\~відповідним правовим\~регулюванням (змістовий\~критерій)\~і у\~разі необхідності,\~зумовленої цим\~регулюванням,\~-\~суб`єктний склад\~спірних правовідносин\~(види\~суб`єктів,\~які є\~сторонами спору)\~й об`єкти\~спорів.\~Тому з\~метою застосування\~відповідних приписів\~процесуального закону\~не будь-які\~обставини справ\~є важливими\~для визначення\~подібності правовідносин.\~Велика Палата\~Верховного Суду\~неодноразово зазначала,\~що таку\~подібність суд\~касаційної інстанції\~визначає з\~урахуванням обставин\~кожної конкретної\~справи.\~Це врахування\~слід розуміти\~як оцінку\~подібності насамперед\~змісту спірних\~правовідносин (обставин,\~пов`язаних із\~правами й\~обов`язками сторін\~спору,\~регламентованими нормами\~права чи\~умовами договорів),\~а за\~необхідності,\~зумовленої специфікою\~правового регулювання\~цих відносин,\~-\~також їх\~суб`єктів (видової\~належності сторін\~спору)\~й об`єктів\~(матеріальних\~або нематеріальних\~благ,\~щодо яких\~сторони вступили\~у відповідні\~відносини). Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати. Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо). Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №\~\~2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо). Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18, не може бути застосовані до розглядуваної ситуації. Стосовно доводів третьої особи Плужненської сільської ради Хмельницької області викладених у письмових поясненнях щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257\~ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з того, що позивач пред`явив позов, не пропустивши цього строку, обчислюючи його від дня, коли він довідався про порушення свого права. Як вказував у позовній заяві позивач, про існування оспорюваного заповіту він дізнався лише 12 квітня 2021 році, коли він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а до суду звернувся з означеним позовом 30 вересня 2021 року. Дані обставини представником Плужненської сільської ради Хмельницької області в ході судового розгляду не спростовані, а тому підстав для застосування позовної давності суд не вбачає. За наведених обставин та зважаючи на те, що оспорюваний заповіт є нікчемним, вимога [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту № 50388503, складеного 09 листопада 2010 року [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , є обгрунтованою, що є підставою для задоволення позову та виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту № 50388503. До подібного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 756/10183/16-ц (провадження № 61-6108св19). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, слід стягнути документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 454,00 грн. з кожного. Слід вказати, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 1816,00 грн, що перевищує розмір ставки судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру станом на 2021 рік, який становив 908,00 грн. Проте, останній в праві звернутися до суду з заявою про повернення переплаченої суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved