Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-05 00:00:00

До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернулась з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] (в інтересах діє [PERSON] ), [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні. У позові зазначають, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності у рівних долях. 03.11.2018 помирає [PERSON] (син позивача). Спадкоємцями першої черги є мати померлого [PERSON] (позивач), діти померлого [PERSON] , [PERSON] , батько померлого [PERSON] (треті особи на стороні позивача), дружина померлого [PERSON] (відповідач). Батько померлого у встановленому порядку відмовився від спадщини на користь матері померлого [PERSON] . Після смерті померлого відкрилась спадщина до якої, крім іншого, увійшла 1/3 частини квартира [ADDRESS] . Таким чином, 1/3 квартири успадкована на загальних засадах. Зазначає, що наданий час власниками квартири є [PERSON] - 1/3, [PERSON] - 7/15 (приймаючи до уваги, що [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь [PERSON] ), [PERSON] - 1/15, [PERSON] - 1/15, [PERSON] -1/15. Вказана квартира є двокімнатною, площею 46, 9 кв.м., дев`ятиповерхового будинку. У даній квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи, що квартира є двокімнатною, між позивачкою та відповідачкою існують сталі неприязні відносини, що унеможливлює їх сумісне проживання, враховуючи, що частка є незначною й повноцінне володіння та користування даної частки є неможливим, позивач вважає за можливе припинити право на частку відповідачки у спільному майні, і таке припинення не завдасть шкоди інтересам відповідачки, оскільки остання має інше місце проживання і ніколи у спірній квартирі не проживала. Відповідач була зареєстрована за іншою адресою,а влітку 2020 звільнила будинок та наразі місце проживання її не відомо. Згідно висновку оцінювача ринкова вартість 1/15 квартири [ADDRESS] становить 38615 грн. Просить припинити право власності [PERSON] на 1/15 частин квартири [ADDRESS] , стягнути на її користь з [PERSON] грошову компенсацію в сумі 38615 грн. Ухвалою суду від 03.12.2020 прийнято справу до свого провадження та ухвалено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. У подальшому позивач уточнила вимоги, а саме вірно зазначила у прохальній частини номер будинку, у якому знаходиться спірна квартира. Виклала позовні вимоги в наступній редакції: «Припинити право власності [PERSON] на 1/15 частин квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/15 частинку квартири [ADDRESS] , стягнути на її користь з [PERSON] на корсить [PERSON] грошову компенсацію в сумі 38615 грн. за належну останній 1/15 частину квартири [ADDRESS] ». Відповідно до наданого відзиву відповідач [PERSON] заперечує щодо визнання позовних вимог та просить відмовити у них. Визнає той факт, що їй відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.05.2019 на праві власності належить 1/15 частка квартири [ADDRESS] . Вказана квартира на час смерті її чоловіка належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнає коло спадкоємців, зазначених позивачем у позовній заяві. Зазначає, що неповнолітні спадкоємці співвласники квартири [PERSON] , [PERSON] проживають разом зі своєю матір`ю за іншою адресою. Заперечує факт наявності іншого місця проживання. Указує, що разом з своїм майбутнім чоловіком [PERSON] винаймала квартиру до шлюбу. У подальшому, після укладання шлюбу 01.07.2016, придбали будинок в [ADDRESS] , де вона приживала з ним до його смерті, а в подальшому до червня 2020 року. Дане будинковолодіння було оформлено на батька чоловіка, було не придатне до проживання, вони його добудовували та поліпшували. Після смерті чоловіка відповідач продовжувала проживати у будинку та там залишаються її речі. У примусовому порядку відповідача було виселено з даного будинку [PERSON] та [PERSON] . Саме з цього часу вона не має будь-якого іншого житла і тому для неї є достатньою незначна частка для проживання. У неї відсутня будь-яка фінансова можливість придбати інше житло. З часу набуття права власності на частку в квартирі відповідач не може здійснити своїх право на користування через чинення перешкод. Вважає, що подані документи позивачем не можуть характеризувати її як агресивну особу. Позивачу, окрім частки у спірній квартирі, належить на праві спільної сумісної власності подружжя домоволодіння у с. Леськи Черкаського району. З червня 2020 року [PERSON] та [PERSON] фактично проживають у даному будинковолодінні. Іншим спадкоємцям [PERSON] , [PERSON] належить на підставі договору дарування їх батька домоволодіння в с. Худяки Черкаського району. Посилання на те, що позивач і її чоловік проживають у спірній квартирі не відповідає дійсності. Так, відповідно до матеріалів перевірки встановлено, що двері в квартиру ніхто не відкривав при неодноразових виходах. Ще до звернення до поліції відповідач зверталась до позивача надані їй ключі від квартири та в подальшому неодноразово приходила до квартири зі свідками, але двері ніхто не відчиняв. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] , у якій просила усунути перешкоди в користуванні позивачу квартирою [ADDRESS] шляхом вселення, стягнути судові витрати. У зустрічному позові зазначає ті обставини, які указувались нею у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.03.2021 об`єднані цивільні справи за позовами первісним та зустрічним та призначене підготовче судове засідання. У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідачі зазначають наступне. Спірна квартира має житлову площу 27 кв.м та складається з 2 кімнат 16,4 кв.м. та 10,6 кв.м. В той же час норма житлової площі на одну особу становить 13,65 кв.м. Об`єктивно житлової площі на усіх п`яти співвласників не вистачає. При цьому співвласник з більшою часткою власності має переважне право. У спірній квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] . До карантину у цій квартирі регулярно ночували [PERSON] , [PERSON] , лишались на канікули, свята, вихідні. У відсотковому співвідношенні частка [PERSON] - 33,33%, [PERSON] - 46,66%, у [PERSON] , [PERSON] - 6,66% у кожного, [PERSON] - 6,66%. Якщо перевести цю площу у квадратні метри, то у [PERSON] - 16,53 кв.м., [PERSON] - 23,14 кв.м., у [PERSON] , [PERSON] - 3,3 кв.м. у кожного, [PERSON] - 3,3 кв.м., що включає в собі і допоміжну площу, що означає мізерність та нікчемність наявної площі. Отже, виділення в натурі 3,3 кв.м. неможливо та не вистачить на 4 відповідачів, не говорячи про позивача. Вважають, що у позивача відсутня можливість проживати у квартирі відповідно до передбачених законодавчо норм. Виділити в натурі таку частку позивача не є технічно можливим, оскільки воно призведе до відсутності площі для проживання та кімнат інших співвласників. Зазначають, що у позивача є місце проживання та не зазначення [PERSON] місця проживання є маніпуляцією. Спірна квартира не є місцем проживання [PERSON] , а є лише зареєстрованим місцем проживання. Реєстрація місця проживання у квартирі відбулась лиш за наявності права власності на частку у квартирі. Припинення частки не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] , адже вона ніколи не використовувала дану квартиру. Запропонована компенсація за незначну частку є такою, яка відповідає ринковій вартості. Крім того, не зрозуміло чому [PERSON] ставить пріоритетним право власності на свою частку над часткою неповнолітніх відповідачів, не враховуючи те, що діти потребують окремі кімнати. Зауважують, що позивачем не надані докази у чиненні перешкод у її вселенні. Відповідно до відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву позивач [PERSON] зазначає, що нею не ставиться питання про виділ частку в натурі, вона звертається за захистом своїх майнових та житлових прав. Відповідачі посилаються на ДБН В.2.2.15-2005, які є не чинними. Указує, що відповідачі приводять норми житлової площі, хоча ця норма є для нормативом у загальному житловому фонду на 1 людину та відображення принципу споживчого користування фонду. Задоволення зустрічного позову не призведе до порушення прав інших співвласників. Щодо неповнолітніх співвласників зазначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місцем проживання її батьків, опікунів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є такими особами [PERSON] та [PERSON] , останні проживають у своєї матері в с. Худяки Черкаського району. Ухвалою суду від 03.06.2021 судом відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 06.06.2021 з занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним [PERSON] та її представник адвокат Фонрабе Є.В. підтримали первісні позовні вимоги та заперечували щодо задоволення зустрічних з підстав наведених у позовній заяві та відзиві відповідно. Наполягали щодо незначної частки та не можливості проживання разом. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] заперечувала щодо задоволення первісних позовних вимог та підтримала поданий нею зустрічний позов. У судових дебатах додала, що у неї народилась дитина за час розгляду справи та дана дитина зареєстрована у спірній квартирі. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] його товариш, знайомі з 2002 року. Після його смерті батьки померлого відмовили [PERSON] йти на поступки. [PERSON] хотіла вселитися у квартиру, але двері не відчинили. У судове засідання викликались інші сторони у справі, однак, у судове засідання не з`явились про причини неявки не повідомили. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення сторін по суті позову, суд приходить до висновку про те, що первісну позовну заяву необхідно залишити без задоволення, а зустрічну позовну заяву задоволити, виходячи із наступного. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.05.2019 спадкоємцями [PERSON] є його мати [PERSON] , яка спадкує 2/5 частку майна (з урахування 1/5 частки у спадщині від якої відмовився [PERSON] ), дружина [PERSON] , яка спадкує 1/5 частку майна, дочка [PERSON] , яка спадкує 1/5 частку майна, син [PERSON] , який спадкує 1/5 частку майна. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з 1/3 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 24.02.2020. В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі. Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-37цс13. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенніпозову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Наведене узгоджується також з правовими позиціями Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, (постанова від 26 грудня 2019 року по справі № 303/4849/16-ц). Суду не надано відомостей щодо існування іншого нерухомого майна у [PERSON] . Статтею ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Первісний позивач у позові, як на підставу своїх позовних вимог посилалась на те, що спільне з відповідачем володіння та користування квартирою є неможливе з огляду на конфліктні відносини, що склалися між ними. Також, що відповідач у зазначеному будинку не проживає та має інше місце проживання. Заперечуючи проти доводів позивача щодо неможливості володіння та користування спірним майном, відповідач зазначила, що спільне володіння і користування дійсно є проблематичним, оскільки позивач чинить їй перешкоди. Звернула увагу, що не має іншого житла. Чинення позивачем перешкод відповідачці в користуванні підтверджується показами свідка у судовому засіданні, наданою довідкою від 09.11.2020 за результатами звернення [PERSON] , листами [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , законному представнику [PERSON] , [PERSON] щодо передачі ключів від квартири [ADDRESS] . Посилання [PERSON] та її представника на те, що відповідач у спірній квартирі не проживає не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути підставою для припинення права власності відповідача на належне їй майно та підлягають вирішенню в інший, передбачений законом, спосіб. Що стосується грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, слід зазначити про наступне. При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абзаці 3 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 296/6736/17. На підтвердження дійсної вартості майна позивач надала висновок про оцінку майна, складений оцінювачем [PERSON] . Клопотання про призначення відповідної експертизи сторони не заявляли. Разом з цим, при визначенні розміру грошової компенсації наданий позивачем висновок не може бути прийняти до уваги, оскільки він був виготовлений з метою сплати судового збору та вирішення цивільно-правових спорів. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] про припинення права на частку в майні та визнання права власності, внесені [PERSON] на депозитний рахунок грошові кошти підлягають поверненню позивачу за первісним позовом. Що стосується зустрічної позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення за огляду на вищевказане та наступне, варто зазначити слідуюче. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Як вже зазначалось вище, [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 24.02.2020. [PERSON] набула право користування жилим приміщенням в установленому порядку. Спірна квартира є єдиним зареєстрованим місцем проживання позивача за зустрічним позовом, яка на час розгляду справи перебувала у стані вагітності та за її поясненнями народила дитину та зареєструвала її у спірній квартирі. Доказів набуття [PERSON] права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] не має ключів від спірної квартири, позивач не визнає її права на користування житловою площею у спірній квартирі, іншого житла остання не має, а тому враховуючи гарантоване Конституцією громадянам правом на житло та встановлення заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним, не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні вимоги щодо її вселення у квартиру [ADDRESS] , законні та підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями статтею 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed