Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до відповідачів,\~з урахуванням\~заяви про відмову\~від частини\~позовних вимог,про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що йому на праві власності належить однокімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 30,70 кв.м. житловою площею 17,30 кв.м., сарай літ.Б, огорожа №1-2, що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці в [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136300:12:001:0053 площею 0,144 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка також належить йому на праві власності, про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2014 року за реєстровим №1152. Однак, 12 жовтня 2021 року, звернувшись до нотаріуса з приводу відчуження зазначеного майна, його було повідомлено, що належне йому майно було відчужене по довіреності відповідачці [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, слідує, що вони були укладені від його імені відповідачем [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 03.03.2021 року [PERSON] , провідним спеціалістом з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі за реєстровим №570\\4\\4-397. Однак, відчуження належного йому нерухомого майна, відбулося поза його волею та по підробній довіреності. Зазначив, що є інвалідом першої групи та у зв`язку із хворобою опорно-рухового апарату, за межі свого помешкання не виходить. Вже понад три роки він прикутий до ліжка і фізично поїхати до Неаполя щоб видати довіреність не міг. Згідно з паспортом громадянина України для виїзду за кордон, він останній раз перетинав кордон у лютому 2019 року. В листі Генерального консульства України в Неаполі зазначено, що довіреність від 03.03.2021 року за № 570\\4\\4-397 від його імені не посвідчувалась. Зважаючи на той факт, що майно вибуло з його володіння не з його волі, а внаслідок неправомірних дій інших особі, він змушений звернутися до суду для захисту порушеного права. А тому\~з урахуванням\~заяви про відмову\~від частини\~позовних вимогпросив, витребувати на його користь однокімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 30,70 кв.м. житловою площею 17,30 кв.м., сарай літ.Б, огорожа №1-2, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:12:001:0053 площею 0,144 га в [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку та господарських будівель з незаконного володіння [PERSON] . Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві. В останнє судове засідання на електронну адресу суду надіслала клопотання про розгляд справи без її участі. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В останнє судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце був повідомлений належним чином. Повідомлень про причини неявки та відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк суду не надано. Третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Н.В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. На адресу суду нею надіслано копії документів на виконання ухвали суду від 09 червня 2022 року. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] набув право власності на однокімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 30,70 кв.м. житловою площею 17,30 кв.м., сарай літ.Б, огорожа №1-2, що знаходиться в [ADDRESS] за договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2014 року за реєстровим №1149 (т.1, а.с. 13). Право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2014 року за №29219584 (т.1, а.с. 14). Земельна ділянка в [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136300:12:001:0053 площею 0,144 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, набута у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2014 року за реєстровим №1152 (т.1, а.с. 15). Право власності позивача на дане майно зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2014 року за №29219752 (т.1, а.с. 16). З Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.10.2021 року позивачу через свого представника [PERSON] стало відомо, що право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами загальною площею 30,70 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] зареєстровано за відповідачкою [PERSON] (т. 1, а.с. 20) на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений Душинською Н.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 13 травня 2021 року за реєстровим №980 (т. 1, а.с. 19). В даному договорі зазначено, що від імені [PERSON] діє [PERSON] за довіреністю, посвідченою [PERSON] , провідним спеціалістом з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі за реєстровим №570\\4\\4-397. Крім того, відповідачка [PERSON] набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:12:001:0053 площею 0,144 га в [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку та господарських будівель на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений Душинською Н.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 13 травня 2021 року за реєстровим №981(т. 1, а.с. 17-18). В даному договорі зазначено, що від імені [PERSON] діє [PERSON] за довіреністю, посвідченою [PERSON] , провідним спеціалістом з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі за реєстровим №570\\4\\4-397. Згідно з копією довіреності від 03.03.2021\~року посвідченої [PERSON] ,\~провідним спеціалістом\~з консульських\~питань Генерального\~консульства України\~в Неаполі\~за реєстровим\~№570\\4\\4-397\~(т.1,\~а.с.\~204,\~229) направленої\~до судуна виконання ухвали суду від 09 червня 2022 року, приватним нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Н.В., [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси. Проте, позивачем в позовній заяві зазначено, що ним не видавались будь-які довіреності на ім`я [PERSON] , відчуження належного йому нерухомого майна, відбулося поза його волею та по підробленій довіреності. Позивач [PERSON] має першу групу інвалідності, підгрупа А та потребує постійного стороннього догляду та допомоги, що підтверджується довідкою до акта медико-соціальною експертною комісією №644357 від 03.10.2019 року. (т.1, а.с. 22). Згідно з відповіддю на запит №б/н від 18.10.2021 року Генерального консульства України в Неаполі, довіреність від 03.03.2021 року за реєстровим №570\\4\\4-397 від імені [PERSON] не посвідчувалась (т.1, а.с. 24). \~ \~ \~ \~На клопотання представника позивача [PERSON] \~адвоката Чабан А.В. від 26.04.2022 року, судом досліджено відповідь надану Державною прикордонною службою України щодо відомостей чи перетинав Державний кордон України [PERSON] в період з 01.10.2019 року по 30 травня 2021 року, яка міститься в матеріалах цивільної справи №727/10422/21. \~ \~ \~ \~Відповіддю, наданою Державною прикордонною службою України вказано, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 №472, зареєстрованим у Мін?юсті України 05.07.2007 за №765/14032, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 01.10.2019 по 30.05.2021 громадянином України [PERSON] , [INFO] , в базі даних не виявлено (матеріали цивільної справи №727/10422/21, а.с. 90). Частиною 2 статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує намір та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами». За змістом статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджував, що довіреність від 03 березня 2021 року він не видавав, не підписував, на вчинення дій нікого не уповноважував та не перетинав Державний кордон України в період з 01.10.2019 року по 30 травня 2021 року. Враховуючи вказане, судом вбачається, що довіреність від 03.03.2021\~року,\~яка нібито\~була посвідчена [PERSON] , провідним спеціалістом з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі за реєстровим №570\\4\\4-397 нібито була видана без волевиявлення позивача, яке має бути вільним при укладенні правочину. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України). Доказів схвалення позивачем [PERSON] правочину, на підставі якого однокімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 30,70 кв.м. житловою площею 17,30 кв.м., сарай літ.Б, огорожа №1-2, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:12:001:0053 площею 0,144 га в [ADDRESS] було відчужено іншій особі, до суду не надано і судом таких не встановлено. Оскільки факт відсутності волевиявлення [PERSON] \~ на\~укладення довіреності\~від 03.03.2021\~року посвідченої [PERSON] , провідним спеціалістом з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі за реєстровим №570\\4\\4-397, підтверджується наявними у справі доказами за якими позивач не міг вчинити спірну довіреність у Неаполі, оскільки на момент її вчинення перебував на території України, тому суд вважає цю довіреність неукладеною. Вказані обставини свідчать про незаконність договорів купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений Душинською Н.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 13 травня 2021 року за реєстровим №981; житлового будинку, що посвідчений Душинською Н.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 13 травня 2021 року за реєстровим №980, що в свою чергу, не вимагає визнання таких договорів недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ч. 1-2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданими у пункті 26 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року по справі №653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року по справі № 522/7636/14-ц). Відтак, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Водночас відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. На підставі\~досліджених доказів,\~судом встановлено,\~що позивачу\~ [PERSON] \~до укладення\~спірних договорів\~купівлі-продажу\~на праві\~власності належало\~майно:\~однокімнатний житловий\~будинок літ.А,\~загальноюплощею 30,70 кв.м. житловою площею 17,30 кв.м., сарай літ.Б, огорожа №1-2, що знаходиться в [ADDRESS] за договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2014 року за реєстровим №1149 (т.1, а.с. 13), земельна ділянка в [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136300:12:001:0053 площею 0,144 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, набута у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2014 року за реєстровим №1152 (т.1, а.с. 15). Суд враховує, що за встановлених фактичних обставин справи між позивачем та відповідачкою [PERSON] не виникали договірні відносини, а так само до порушення прав позивача на спірне майно між сторонами спору не існувало відносних правових відносин. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги щодо витребування майна\~з чужого\~незаконного володінняє обґрунтованими, повністю підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Відповідно до вимог ч.7 та ч.8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідачів необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі по 496,20 грн. з кожного, оскільки позивач, як інвалід першої групи був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved