Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до\~ [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.\~В обґрунтування позову зазначила, що 21.2012 р. Виконавчий комітет Запорізької міської ради від 21.12.2012 р. №и 481/2 прийняв рішення «Про виключення квартири [ADDRESS] із числа службової житлової площі Запорізької митниці». На підставі Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради , позивачу [PERSON] разом із сім`єю було видано ордер на житлове приміщення серії М№3 від 11.01.2013 р. для вселення у квартиру за адресою : [ADDRESS] . Позивач та відповідач набули законну підставу користування квартирою, вселилися до неї і проживали у квартирі з 2013 року. З 2012 року і по теперішній час квартира знаходиться у власності територіальної громади. У вересні 2021 р. сімейне життя між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] погіршилося, внаслідок чого відповідач з`їхав з квартири до іншого місця проживання, забравши все належне йому майно та речі. 24.03.2022 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На теперішній час відповідач залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, у квартирі не мешкає з вересня 2021 р. , ніякої участі в утриманні житла не приймає , особистих речей та речей повсякденного використання , які б належали відповідачу у будинку не має, намірів повертатися , з метою проживання , відповідач не має. Спільний побут вони не ведуть. Реєстрація відповідача створює незручності позивачу, так як вона вимушена сплачувати великі суми за комунальні послуги, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Відповідач добровільно не бажає знятись з реєстрації, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 01.12.2022 року вказана цивільна справа прийнята до провадження, визначено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 21.12.2022 р. підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання позивачем [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без її участі , на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До початку судового засідання відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі , проти задоволення позовних вимог не заперечує з підстав викладених в позовній заяві. На підставі ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними у суду матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до ст.55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 21.2012 р. Виконавчий комітет Запорізької міської ради від 21.12.2012 р. №и 481/2 прийняв рішення «Про виключення квартири [ADDRESS] із числа службової житлової площі Запорізької митниці». На підставі Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради , позивачу [PERSON] разом із сім`єю було видано ордер на житлове приміщення серії М№3 від 11.01.2013 р. для вселення у квартиру за адресою : [ADDRESS] . Позивач та відповідач набули законну підставу користування квартирою, вселилися до неї і проживали у квартирі з 2013 року. З 2012 року і по теперішній час квартира знаходиться у власності територіальної громади. У вересні 2021 р. сімейне життя між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] погіршилося, внаслідок чого відповідач з`їхав з квартири до іншого місця проживання, забравши все належне йому майно та речі. 24.03.2022 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На теперішній час відповідач залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, у квартирі не мешкає з вересня 2021 р. , ніякої участі в утриманні житла не приймає , особистих речей та речей повсякденного використання , які б належали відповідачу у будинку не має, намірів повертатися , з метою проживання , відповідач не має. Спільний побут вони не ведуть. Реєстрація відповідача створює незручності позивачу, так як вона вимушена сплачувати великі суми за комунальні послуги, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Відповідач добровільно не бажає знятись з реєстрації, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання № 04-28/6-2588 від 09.06.2022 р. та відповіді Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб Запорізької міської ради від 26.10.2022 р. № 04-47/4472 [PERSON] є зареєстрованим за адресою : [ADDRESS] , станом на 07.09.2022 р. за вказаною адресою фактично не проживає. Ст.47 Конституції України\~та ст.1,9 ЖК України\~гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістомст.71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідност.72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень\~глави 5 ЦПК України. Суд вважає, що наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за [PERSON] не встановлено. Відомостей про те, що [PERSON] цікавиться спірним житлом, або даних про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів не встановлено. При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні, ці обставини також підтверджені самим відповідачем [PERSON] . У\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2\~Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь - яких доказів того, що позивач перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3\~статті 71 Житлового кодексу України. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (\~ст. 89 ЦПК України) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням : квартирою [ADDRESS] , оскільки як встановлено судом відповідач [PERSON] не проживає в спірному житлі понад шість місяців без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщення. Згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved