Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 11 172, 76 гривень (як 3% річних від простроченої суми у розмірі 262 888, 54 гривень за період з 20.01.2021 року по 20.06.2022 року) та 92 010, 99 гривень інфляційних втрат (за період з лютого 2021 року по травень 2022 року нарахованих на основну суму боргу у 262 888, 54 гривень) та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018 року [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 301, ч. 3 ст. 301, ч. 1 ст. 182 КК України був виправданий за недоведеністю вчинення вказаних кримінальних правопорушень. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30.01.2019 року в задоволенні апеляційних скарг прокурора, потерпілої [PERSON] та її представника - адвоката Панченко О.П. було відмовлено, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018 року був залишений без змін. Постановою Верховного Суду від 26.11.2019 року касаційні скарги прокурора, потерпілої [PERSON] та її представника - адвоката Панченко О.П. було відмовлено, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018 року був залишений без змін. Вказує, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.08.2020 року, справа №310/2397/19, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 600 000,00 грн, в рахунок відшкодування матеріальних збитків 47 495,54 грн, судові витрати у розмірі 6 000,00 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 20.01.2021 року, справа №310/2397/19, апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, [PERSON] , адвоката Безух Максима Ігоровича в інтересах [PERSON] залишені без задоволення, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року скасовано в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до Бердянської місцевої прокуратури та Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області та провадження у справі до цих відповідачів закрито, закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бердянської місцевої прокуратури, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 14.07.2021 року, справа №310/2397/19, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до Державної казначейської служби України, Бердянського управління Державної казначейської служби України, треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Національної поліції у Запорізькій області, Прокуратура Запорізької області, про відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, з 600 000, 00 грн до 215 045, 00 грн, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині стягнутих судових витрат змінено, зменшено розмір судових витрат, які підлягають стягненню, з 6 000, 00 грн до 348, 00 грн, в іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишено без змін. Зазначає, що вищевказане рішення Бердянського міськрайонного суду та виконавчий лист, на підставі якого був виданий виконавчий документ, перебуває на виконанні у Державній казначейській службі України. Вважає, що оскільки рішення суду не виконано, то 3% річних від простроченої суми за період з 20.01.2021 року (день набрання рішення суду законної сили) по 20.06.2022 року, у розмірі 11 172,76 грн та інфляційні витрати за період з лютого 2021 року по травень 2022 року у розмірі 92 010,99 грн підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а.с. 82). Копію ухвали від 01.07.2022 року було направлено на адреси сторін. Крім того, відповідачу та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками. Також копію ухвали було направлено на зазначені адреси електронної пошти сторін (а.с. 83). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 27.10.2022 року (а.с. 97). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу третьої особи, остання отримала копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 15.11.2022 року (а.с. 98). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. 21.11.2022 року надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що правовідносини, що склались щодо виконання рішення у справі №310/2397/19 не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо судових рішень», а тому посилання позивача на нібито порушення строку перерахування коштів є незаконним та необгрунтованим (а.с. 101-112). 28.11.2022 року надійшли письмові пояснення (заперечення на позовну заяву) третьої особи, у яких просить відмовити у задоволенні позову, оскільки доводи позивача ґрунтуються на хибному трактуванні положень цивільного законодавства (а.с. 114-134). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018 року [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 301, ч. 3 ст. 301, ч. 1 ст. 182 КК України був виправданий за недоведеністю вчинення вказаних кримінальних правопорушень. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30.01.2019 року в задоволенні апеляційних скарг прокурора, потерпілої [PERSON] та її представника - адвоката Панченко О.П. було відмовлено, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018 року був залишений без змін. Постановою Верховного Суду від 26.11.2019 року касаційні скарги прокурора, потерпілої [PERSON] та її представника - адвоката Панченко О.П. було відмовлено, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.02.2018 року був залишений без змін. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.08.2020 року, справа №310/2397/19, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 600 000,00 грн, в рахунок відшкодування матеріальних збитків 47 495,54 грн, судові витрати у розмірі 6 000,00 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 14-24). Постановою Запорізького апеляційного суду від 20.01.2021 року, справа №310/2397/19, апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, [PERSON] , адвоката Безух Максима Ігоровича в інтересах [PERSON] залишені без задоволення, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року скасовано в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до Бердянської місцевої прокуратури та Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області та провадження у справі до цих відповідачів закрито, закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бердянської місцевої прокуратури, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 25-38). Постановою Верховного Суду від 14.07.2021 року, справа №310/2397/19, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до Державної казначейської служби України, Бердянського управління Державної казначейської служби України, треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Національної поліції у Запорізькій області, Прокуратура Запорізької області, про відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, з 600 000, 00 грн до 215 045, 00 грн, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині стягнутих судових витрат змінено, зменшено розмір судових витрат, які підлягають стягненню, з 6 000, 00 грн до 348, 00 грн, в іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2020 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишено без змін (а.с. 41-60). Виконавчий лист у справі №310/2397/19 перебуває на виконанні у Державній казначейській службі України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 81 ЦПК України). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. За ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч. 1-2 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 35 Порядку № 845 (розділ Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам ) Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. За пунктом 36 Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. Згідно з пунктами 38, 39 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету. Відповідно до пункту 47 Порядку № 845 (розділ Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів) безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей. Згідно з пунктом 48 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. За змістом пункту 49 Порядку № 845 у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Згідно з пунктом 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Так, судом встановлено, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Разом з тим, компенсація, яку просить стягнути позивач, передбачена статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Доводи позивача стосуються цивільно-правової відповідальності відповідача і ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 11, 509, 625 ЦК України. Аналізуючи наведені законодавчі положення в контексті обставин даної справи суд приходить до висновку, що сфера правового регулювання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не стосується (не охоплює) правовідносин щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Насамперед потрібно виходити зі змісту правовідносин. Те, що як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, що провадить досудове розслідування, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює Державна казначейська служба України, ще не достатньо для того, щоб вважати ці правовідносини однорідними. Обов`язок держави відшкодувати шкоду (за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через Державну казначейську службу України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь Державної казначейської службм України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь Державної казначейської служби України у виконанні таких судових рішень. У випадку з позивачем теж йдеться про стягнення коштів, однак не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, які було стянуто рішенням суду у справі №310/2397/19, право на відшкодування яких передбачає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Понад те, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, що поряд з наведеним вище також підтверджує доводи відповідача про те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава відрізняється і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. На необхідності розмежовувати юридичну відповідальність держави та державних органів орієнтує також Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 12-рп/2001. Нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) про стягнення коштів, боржником за яким є, зокрема, державний орган передбачає Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стаття 5). Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» такого обов`язку Державній казначейській службі України не встановлює. Тож оскільки в обох законодавчих актів різна сфера правового регулювання, застосовувати до спірних правовідносин положення статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 лютого 2020 року, у справі № 826/17656/16. Стосовно доводів позивача, якими він обґрунтовує своє на право на інфляційні нарахування і три відсотки річних від простроченої суми, то суд приходить до висновку, що такі ґрунтуються на хибному трактуванні положень цивільного законодавства. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги безпідставними, не знайшли підтвердження при розгляді справи, тому позов не підлягає задоволенню, у зв?язку з його безпідставністю. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed