Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 19.12.2014 р. [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 4693.89 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість по кредиту. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадкоємцем [PERSON] є його син [PERSON] , який у встановленому законом порядку спадщину прийняв. 30.09.2019р. банком було направлено відповідачу лист-претензію з вимогою про сплату нарахованого боргу, але ніяких дій спадкоємцем здійснено не було. Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 19.12.2014 р. у сумі 12047.82 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 22.02.2022 р. відкрито позовне провадження в справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не прибув, але скерував до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзивів до суду не надав. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши надані позивачем письмові докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 19.12.2014р., яка укладена між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , сторони визначили, що банк надає позичальнику кредит в розмірі 4693.9 грн. в строк 24 місяці з 19.12.2014р. по 31.12.2016р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальнику по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1.5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в указані в заяві , Умовах і правилах строки. Вказаними умовами договору визначено порядок погашення заборгованості та кінцевий строк його її погашення. Дана Генеральна угода підписана [PERSON] та доказів на спростування факту щодо її підписання не надано. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.01.2018 року [PERSON] 19 [INFO] помер. 03.12.2018р. банк звернувся до Золотоніської районної державної нотаріальної контори, в порядку ст. 1281 ЦК України, з претензією кредитора, копія якої міститься в матеріалах справи. Згідно з копією листа приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Шипович Я.І. від 29.12.2018 р. №387/02-14 банк був повідомлений, що після померлого [PERSON] була заведена спадкова справа за №6/2018. Дані обставини стверджені також копією спадкової справи за №6/2018 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , наданою на запит суду приватним нотаріусом Шипович Я.І. 11.09.2019 р. банком були направлені за місцем реєстрації відповідача лист-претензія щодо погашення заборгованості позичальника в сумі 12047.82 грн. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Вказані правові висновки зазначено в постановах ВС від 21.08.2019 у справі №320/6489/16-ц та від 28.08.2019 у справі №500/2593/15-ц. Перевірці підлягають також обставини щодо наявності відповідної кредитної заборгованості у позичальника на день його смерті, яка б могла увійти до складу спадщини. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто заборгованість по кредитному договору може входити до складу спадщини позичальника. Відповідно до положень частин 1, 3, 4 статті 1281 ЦК України після смерті позичальника спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини третьої статті Ґ269 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців,зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Аналогічні правові висновки відображено в постановах ВС від 21.08.2019 у справі №320/6489/16-ц та від 28.08.2019 у справі №500/2593/15-ц. Позивачем доведено, що відповідач у справі прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті позичальника, звернувшись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0.1963 га, кадастровий номер 7121589401:01:002:0526, що розташована в с. Благодатне Золотоніського району Черкаської області, а також будинок за [ADDRESS] . Вказані обставини стверджуються копією спадкової справи за №6/2018. Принцип змагальності цивільного процесу, закріплений у ст.81 ЦПК, передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Такі ж висновки відображено в постанові ВС від 19.02.2020 у справі №607/ 98/17-ц. Відповідач в судове засідання не з`явився та не довів належними доказами суду ні обсяг, ні вартість спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] . Заяв та клопотань щодо витребування відповідних доказів сторони перед судом не ставили. Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони дають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності в установленому законом порядку. Отже, хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець фактично прийняв спадщину, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК, зокрема й не виключено, що з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Доказів того, що позивач був обізнаний про смерть позичальника в інший строк, ніж вказаний ним у позові, сторони суду не надали, тому суд не ставить під сумнів дотримання банком строків звернення з вимогою кредитора спадкодавця до спадкоємців про погашення заборгованості, яку, за доводами позивача, подано в межах 6-ти місячного строку після того, як банк дізнався про смерть позичальника, що відповідає приписам ч. 3 ст.1281 ЦК України. Оскільки позивач звернувся до нотаріуса у порядку та строки, передбачені ст. 1281 ЦК України, з претензією до спадкоємців, що підтверджується матеріалами справи, тому відповідач, відповідно до положень ст. 1282 ЦК України, зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Відповідно до ч.,ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.,ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з ч.,ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.,ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). У разі, якщо фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав і законних інтересів судом шляхом зобов`язання відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Необхідність стягнення боргу по простроченому тілу кредиту вбачається з практики Верховного Суду, що вказана в постановах від 12.02.2020 р. у справі №365/159/19, від 02.12.2020 у справі №161/5267/20. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на день смерті позичальника [PERSON] [INFO] заборгованість становить 12047.82 грн., яка складалася з заборгованості за кредитом 4222.06 грн.; заборгованості за відсотками 2351.94 грн.. Як вказано вище, при вирішення спорів даної категорії перевірці підлягають також обставини щодо наявності відповідної кредитної заборгованості у позичальника на день його смерті, яка б могла увійти до складу спадщини. Поруч із вказаним при розрахунку наведеної позивачем суми судом встановлено, що матеріалами справи стверджується наявність заборгованості у розмірі 6574 грн. (заборгованість за кредитом у розмірі 4222.06 грн. + заборгованість за відсотками 2351.94 грн. = 6574 грн.). Решта суми боргу, а саме 5473.82 грн. належним чином позивачем не мотивована. Так позовна заява позивача не містить чіткої вказівки на підставі чого та за порушення яких саме умов була нарахована вказана сума. При цьому суд зауважує, що у ст. 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність. Статтями 12 та 13 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 викладена правова позиція, яка зводиться до того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. Тобто, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору. У постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц вказано, що з огляду на зміст п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До матеріалів справи позивачем додано розрахунок заборгованості за договором б/н від 19.12.2014р., із якого вбачається, що решта суми боргу, тобто 5473.82 грн. є заборгованістю за пенею та комісією. При цьому матеріали справи не містять жодного належного мотивування, на підставі яких саме умов договору було нараховано вказану пеню та комісію. Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів, що підписавши вказану вище Генеральну угоду від 19.12.2014 р. [PERSON] добровільно погодився на саме додані позивачем до матеріалів справи умови договору, яким сторони погодили розмір комісії чи пені за вчинення/не вчинення певних дій, порядок та строк повернення коштів, штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань. До суду не надано жодних доказів того, що сторони в належній формі узгодили штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до частокового задоволення. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 2270,00 грн., оскільки вимоги позивача задоволено частково , тому на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає до стягнення з відповідача судовий збір в сумі пропорційно до задоволеної суми позовних вимог в розмірі 1238.64 грн., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial