Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-02 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась представник позивач [PERSON] - адвокат Ковалевська Д.С. з позовом до Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з МСТБУ на користь [PERSON] пеню в сумі 9 730,51 грн, 3% річних у сумі 651,37 грн; інфляційні витрати у сумі 7 957,03 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 13 березня 2014 року по вулиці Ніженській в місті Одеса відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Opel», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП було визнано водія транспортного засобу «Opel», державний номерний знак [NUMBER] - [PERSON] , постановою Приморського районного суду міста Одеси №522/5276/14-п від 16 квітня 2014 року. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «УСК «Гарант-Авто», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ2088823. Представник позивача зазначає, що ДТП від 13 березня 2014 року за участю транспортних засобів позивача - [PERSON] та [PERSON] є страховим випадком та передбачає для страховика наслідки обумовлені ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (відшкодування шкоди). Листом №17940 ПАТ «УСК «Гарант-Авто» було проінформовано позивача, що страховик визнає майнові вимоги потерпілої особи, визнав суму страхового відшкодування у розмірі 14 520,13 грн, однак не може виконати взятих на себе зобов`язань, пов`язаних із здійсненням виплат страхового відшкодування в зв`язку з відсутністю матеріально-технічного забезпечення та джерела доходів (припинення Національною комісією фінансових послуг ліцензій на виконання компанією страхової діяльності згідно розпорядження №434 від 05.03.2015 року). Не отримавши від ПАТ «УСК «Гарант-Авто» виплати страхового відшкодування, позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, з вимогою стягнути зі страховика, окрім страхового відшкодування, пеню та штрафні санкції за затримку виконання грошового зобов`язання з боку ПАТ УСК «Гарант-Авто». Рішенням Печерського районного суду міста Києва по справі №757/14142/16-ц від 22 серпня 2016 року стягнуто з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 14 520,13 грн, пеню в розмірі 9 730,51 грн, відсотки річних в розмірі 651,37 грн, витрати від інфляції в розмірі 7 957,03 грн та суму за автотоварознавчу експертизу в розмірі 450,00 грн. Однак страховиком не було виконано рішення суду через відсутність коштів боржника. Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/9445/16 від 19 квітня 2021 року ПАТ «УСК «Гарант-Авто» було визнано банкрутом та затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс. На сайті МТСБУ розміщено повідомлення, що останній розпочинає врегулювання страхових випадків за зобов`язаннями ПАТ «УСК «Гарант-Авто». Страхова компанія була виключена з членства МТСБУ 23 грудня 2014 року. 27 липня 2021 року позивачем до МТСБУ було подано заяву про отримання страхового відшкодування. Листом від 02 серпня 2021 року МТСБУ повідомило про прийняте рішення щодо виплати відшкодування шкоди у розмірі 14 970,13 грн, однак не задоволено вимогу в частині стягнення пені, інфляційних витрат та 3% річних. Позивач не погоджується із зазначеним рішенням МТСБУ та вважає, що з МТСБУ на користь [PERSON] підлягає стягненню пеня в розмірі 9 730,51 грн, інфляційні витрати у розмірі 7 957,03 грн та 3% річних у розмірі 651,37 грн за неплатоспроможного страховика - ПАТ «УСК «Гарант-Авто» за рішенням Печерського районного суду міста Києва по справі №757/14142/16-ц від 22 серпня 2016 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с.29-31). Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 02 лютого 2022 року на електронну адресу суду та 04 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку від представника відповідача МТСБУ - адвоката Проца А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві зазначено, що ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає виключний перелік регламентних виплат, що здійснюється МТСБУ. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 квітня 2021 року у справі №910/9445/16 визнано банкрутом та ліквідовано ПАТ «УСК «Гарант-Авто», затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, ліквідовано банкрута та закрито провадження у справі. Представник відповідача зазначає, що згідно закону в першу чергу задовольняються вимоги кредиторів за договорами страхування, а вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Тому, на переконання представника відповідача, нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати є повністю погашеними відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом». Отже відповідальність за порушення грошового зобов`язання ПАТ «УСК «Гарант-Авто» вважається повністю погашеною, а МТСБУ не є правонаступником або стороною договору обов`язкового страхування, тому відповідальність ПАТ «УСК «Гарант-Авто» не може бути покладена на відповідача. У відзиві зазначено, що затвердження ухвалою суду ліквідаційного балансу у справі про банкрутство надало МТСБУ повноваження розглядати заяви про проведення регламентних виплат із відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними таким банкрутом. 27 липня 2021 року позивач звернувся до МТСБУ із заявою про виплату відшкодування у зв`язку з ліквідацією ПАТ «УСК «Гарант-Авто». Представник відповідача зазначає, що штрафні санкції у вигляді пені не можуть бути нараховані, оскільки МТСБУ не порушила 90-денний строк з дня отримання заяви про відшкодування. Таким чином, МТСБУ повністю виконало зобов`язання перед позивачем щодо відшкодування шкоди відповідно до п.ґ) п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також у відзиві зазначено, що позивач не звертався до господарського суду із заявою про визнання грошових вимог, отже позивач повинен довести звернення із заявою про виплату страхового відшкодування та порядок нарахування додаткових нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України. Крім того, в поняття виплати страхового відшкодування не входить відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Представник відповідача вважає, що покладення на МТСБУ обов`язку з виплати пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат порушує принцип індивідуальності покарання. Також у відзиві заявлено про пропуск позивачем позовної давності. (а.с.35-45, 51-56) Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Моторно (транспортного) страхового бюро України - адвоката Проц А.В. про розгляд справи з повідомленням сторін. (а.с.61-62) Розглянувши подані до суду документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані докази та повідомлені сторонами обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. (ч.5 ст.82 ЦПК України) Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року (справа №757/141142/16-ц) задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення суми страхового відшкодування. Ухвалено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 14520,13 грн, пеню в розмірі 9730,51 грн, суму відсотків річних в розмірі 651,37 грн, суму витрат від інфляції в розмірі 7957,03 грн, суму за автотоварознавчу експертизу в розмірі 450,00 грн та витрати з оплати судового збору в розмірі 551,21 грн. (а.с.8) Цим рішенням встановлено наступне: «13.03.2014 по вул. Ніженській в м. Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Опель», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Мітсубісі», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2014 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована Публічним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Позивач 10.06.2014 звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, однак, листом №17940 [PERSON] було проінформовано, що страховик визнає майнові вимоги потерпілої особи, однак на даний час не може виконати взятих на себе зобов`язань, пов`язаних із здійсненням виплат страхових відшкодувань в зв`язку з відсутністю матеріально-технічного забезпечення та джерела доходів (припинення Національною комісією фінансових послуг ліцензій на виконання Компанією страхової діяльності згідно розпорядження №434 від 05.03.2015).» «Відповідач у своєму листі визнав суму страхового відшкодування позивачу у розмірі 14520,13 грн., але до даного часу її не виплатив. Тому, суд на підставі ст.ст. 29, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 14520,13 грн. Окрім основної суми страхового відшкодування, відповідач має відшкодувати суму пені в розмірі 9730,51 грн., суму відсотків річних в розмірі 651,37 грн., суму витрат від інфляції в розмірі 7957,03 грн., суму за автотоварознавчу експертизу в розмірі 450,00 грн. відповідно.» Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 901 ЦК України). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV). Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Пунктом 9.1. ст. 9 Закону № 1961-IV визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч.3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. З наведеного можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06.06.2012 у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2018 у справі № 910/17993/15, від 28.02.2018 у справі № 149/344/15-ц, від 06.06.2019 у справі № 758/8819/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 760/2905/16-ц, від 04.09.2019 у справі № 280/2625/13-к, від 16.10.2019 у справі № 452/3519/15. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18). Враховуючи, що позивач 10 червня 2014 року звернувся до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» із заявою про виплату страхового відшкодування, яка не була здійснена протягом строку, встановленого Законом № 1961-IV, а також з урахуванням сталої судової практики Верховного Суду, слід дійти висновку про обов`язок страхової компанії виконати грошове зобов`язання, передбачене договором страхування, зокрема щодо виплати суми страхового відшкодування, та, у разі прострочення боржником (страховою компанією) - на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 вересня 2016 року (справа № 910/9445/16) порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Визнано грошові вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» в розмірі 1 437 211,84грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за номером 35657 від 21.09.2016р. Призначено розпорядником майна Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» арбітражного керуючого Гусара Івана Олексійовича (свідоцтво №143 від 15.04.2013). Визначено дату проведення попереднього судового засідання на 28.11.2016 р. Постановою Господарського суду міста Києва від 29 листопада 2017 Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Гусара І.О. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, серед іншого, затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Ліквідовано банкрута - Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством. Дію мораторію припинено. Провадження у справі про банкрутство № 910/9445/16 закрито. Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або відхилені господарським судом, ухвалено вважати погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнано такими, що не підлягають виконанню. 27 липня 2021 року позивач направив до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування (а.с.9, 10). Листом МТСБУ від 02 серпня 2021 року позивача було повідомлено про прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 14 970,13 грн та повідомлено про перерахування цієї суми в строки, передбачені законом (а.с.11). Разом з тим, листом від 27 вересня 2021 року МТСБУ на звернення позивача від 21 вересня 2021 року щодо виплати відшкодування шкоди відповідно до заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року у справі №757/14142/16-ц повідомлено, що МТСБУ при здійсненні регламентної виплати, передбаченої п. ґ) п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має повноваження лише в частині відшкодування шкоди за договором вказаного виду обов`язкового страхування та цей закон не передбачає покладання на МТСБУ обов`язку виконувати інші зобов`язання неплатоспроможного колишнього учасника МТСБУ, в тому числі тих, що виникли у зв`язку із не виконанням таким учасником свого обов`язку із своєчасного здійснення страхового відшкодування. (а.с.16-зворот-17) 12 листопада 2021 року представник позивач направив до МТСБУ досудову вимогу про доплату пені, 3% річних та витрат від інфляції [PERSON] (а.с.12-15), на яку МТСБУ повідомило, що відповідь по суті була надана [PERSON] листом від 27 вересня 2021 року. (а.с.16) Щодо нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд враховує, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами ст. 36 Закону № 1961-IV, згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою. У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що позивач не звертався до господарського суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника, а оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 квітня 2021 року у справі № 910/9445/16 ліквідовано ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, то зобов`язання останнього вважаються повністю погашеними на підставі ч. 5 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом». Ключові доводи та позиція відповідача у цій справі полягають у тому, що він несе відповідальність за зобов`язаннями ліквідованих (у даному випадку із застосуванням процедури банкрутства) страховиків виключно в межах регламентних виплат (страхового відшкодування), натомість інші нарахування, а саме пов`язані з несвоєчасним виконанням такого зобов`язання (як то 3% річних, інфляційні втрати та пеня), зокрема визнані у справі про банкрутство ліквідованого страховика, мають бути списані - визнані погашеними в силу статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом». З цього приводу слід зазначити наступне. Правовідносини за договором страхування в процедурі ліквідації страховика і після її завершення врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (згідно наведеного вище скорочення - Закон № 1961-IV), Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» (відповідно до положень якого порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто») та в подальшому Кодексом України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII), який набрав чинності 21 жовтня 2019 року. За загальним правилом, викладеним у п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Норми ст. 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» та ст. 92 Кодексом України з процедур банкрутства не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма ч.5 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Аналогічне положення визначено ч. 7 ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно якої вимоги, не погашені у зв`язку з недостатністю майна, вважаються погашеними. Натомість спеціальні норми Закону № 1961-IV встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика. Зокрема, відповідно до п. 20.3. ст. 20 Закон № 1961-IV у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Підпунктом "ґ" п. 41.1. ст. 41 Закон № 1961-IV передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі. При цьому преамбула ст. 41 Закон № 1961-IV - щодо відшкодування МТСБУ шкоди на умовах, визначених цим Законом не може тлумачитись без взаємозв`язку із положеннями підпункту "ґ" пункту 41.1. цієї статті та із положеннями пункту 20.3 статті 20 Закону, пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування». Зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми, зокрема, не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені) та відповідно до статті 625 ЦК України - сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. У спірних правовідносинах акцент потрібно ставити не на відшкодуванні шкоди, яка відшкодовується МТСБУ у випадках, передбачених статтею 41 Закону № 1961-IV, а саме на переході до МТСБУ обов`язків за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності тих страховиків, які ліквідовані, що передбачено положеннями пункту 20.3 статті 20 та статтею 41 цього Закону. Отже, МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування. Разом з тим, для підтвердження правильності цієї позиції в розрізі даного спору позивачем не доведено факт визнання у справі про банкрутство його кредиторських вимог до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» як на суму страхового відшкодування, так і на спірні у цій справі суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, оскільки за змістом ч. 8 ст. 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ч.8 ст. 92 Кодексом України з процедур банкрутства страхувальники за договорами страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), який також підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами (він є спеціальним і його положення є пріоритетними у цих правовідносинах), встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом 30 днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Як вже зазначалось вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, серед іншого, у відповідності до ч. 4 ст. 90 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або відхилені господарським судом, ухвалено вважати погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнано такими, що не підлягають виконанню. Позивач [PERSON] не звертався до суду в процедурі банкрутства із заявою про визнання його кредитором ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на суму пені, трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційних втрат та відповідно не визнавався у встановленому законом порядку кредитором ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на такі виплати. Що стосується посилань в позовній заяві на правові висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19, то обставини, які встановлені у справі № 910/14293/19 інші, ніж у справі, що розглядається в даному провадженні, оскільки особа, яка мала право на отримання страхового відшкодування у справі № 910/14293/19 ухвалою Господарського суду міста Києва була визнана кредитором ПрАТ «СК Україна», у тому числі і на суму 3 % річних, інфляційних втрат та пені. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 41 Закону № 1961-IV не містить положень про те, які саме складові зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує МТСБУ у разі визнання банкрутом та/або ліквідації члена МТСБУ. Відтак, на переконання суду, дана норма має застосовуватися судом з урахуванням положень чинного на час порушення провадження у справі про банкрутство ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та положень чинного на час ліквідації вказаного товариства Кодексу України з процедур банкрутства, та у разі коли особа у встановленому законом порядку не визнавалась кредитором ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на суму пені, 3 % річних та інфляційних втрат, ця особа не має права вимоги до МТСБУ щодо стягнення таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що у разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не звертався, ухвалою Господарського суду міста Києва кредитором боржника позивач визнаний не був, що виключає обов`язок відшкодування відповідачем 3% річних, інфляційних втрат та пені. Що стосується викладених у відзиві доводів щодо пропуску позивачем позовної давності, суд зазначає наступне. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 676/2934/16-ц. Оскільки в задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд не надає оцінки доводам стосовно позовної давності щодо заявлених вимог. З огляду на повну відмову у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed