Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

04.07.2022 року до Заводського районного суду м. Миколаєва звернувся позивач з позовом до КП ММР «Миколаївелектротранс» про визнання наказу про призупинення дії трудових відносин незаконним (в частині) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що наказом директора Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» № 95 від 29.03.2022, з 01.04.2022 на час дії воєнного стану призупинено дію трудового договору з рядом працівників, зокрема з [PERSON] . Підставою зазначено «абсолютну неможливість надання роботодавцем та виконання працівниками роботи, обумовленої укладеними трудовими договорами, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022. Після ознайомлення з наказом, 31.03.2022 позивач подав на ім`я директора заперечення, в яких висловив незгоду із зазначеним наказом та просив його скасувати. Проте відповіді не отримав. Обґрутнуванням цих заперечень, зокрема, стала можливість виконувати свої трудові обов`язки, а підтприємтсво може надати позивачу роботу. Відповідно до роз`яснень Мінекономіки та Держпраці, головною умовою для призупинення дії трудового договору є одночасна абсолютна неможливість надання роботодавцем працівнику роботи, та неможливість її виконання працівником. Однак, позивач зазначає, що як на момент винесення наказу № 95, так і на сьогоднішній день, КП ММР «Миколаїведектротранс» працювало і працює в звичайному режимі згідно із метою і завданням статутної діяльності (лише було введено обмеження руху трамваїв та тролейбусів з 25.03.2022 на час дії воєнного стану); на момент винесення наказу вже було відомо про введення з 04.04.2022 платного проїзду та підняття цін за проїзний квиток для населення, що і було реалізовано; діяльність та фінансування підприємства не зупинялись, прибуток отримувався; всі без виключення структурні підрозділи були забезпечені роботою і виконували свої завдання. Позивач вважає, що наказ №95 не відповідає вимогам ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині необхідності наявності факту одночасної абсолютної неможливості надання роботи та виконання роботи позивачем. Все вищевикладене, спонукало позивача звернутись до суду. 08.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.09.2022 ухвалою суду витребувано докази у відповідача. 14.10.2022 року до суду надійшла заява про зміну предмета позову. 11.11.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що наказ № 95 від 29.03.2022 «Про призупинення дії трудових відносин» був прийнятий відповіднодо положень ст.13 Закону Українивід 15.03.2022 №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовахвоєнного стану» та з огляду на введенням в Україні воєнного стану і обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, що знайшло своє підтвердженняв Указі Президента України від 24.04.2022№ 64/2022. Зазначає, що позивач не повідомив керівництво про те, що він йде служити до Врадіївської муніципальної варти. Згідно табелю обліку використання робочого часу за березень 2022 року [PERSON] був відсутній з 01, 02 та 30 «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин), а з 03.03.2022 по 29.03.2022 року «І» (відсутній з інших причин), 31.03.2022 року відпрацював 4 години. 29.03.2022 року позивач приїхав до підприємства та надав своє заперечення, довідку Врадіївської селищної ради від 29.03.2022 року про те, що він дійсно перебуває складі Врадіївської муніципальної варти у період з 01.03. по 29.03.2022 року, надав копію посвідчення. Зазначає, що за період з 29.03.2022 року від [PERSON] не надходило жодних заяв з проханням поновити дію трудового договору та бажання працювати на робочому місці або дистанційно. Таким чином, відповідач вважає, що наказ № 95 від 29.03.2022 виданий відповідно до вимог чинного законодавства України. 11.11.2022 року до суду надійшли витребуванні ухвалою документи. 18.11.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вважає міркування та аргументи відповідача помилковими та безпідставними, та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» та обіймає посаду начальника юридичного відділу. Наказом КП ММР «Миколаївелектротранс» від 29.03.2022№ 95 «Про призупинення дії трудових відносин» з [PERSON] начальником юридичного відділу призупинено дію трудового договору з 01.04.2022, з огляду на військову агресію Російської Федерації проти України, що тягне за собою абсолютно неможливе надання роботодавцем та виконання працівниками роботи обумовленої укладеними трудовими договорами та відповідно до ст. 13 Закону України від 15.03.2022 №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. 2. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. 3. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою, мають для сторін наступити відповідні наслідки за обставинами, що передбачає така норма права. Позивач у своєму заперечені на оспорюваний ним наказ вказав готовність виконувати свої трудові обов`язки (вхідна реєстраційна дата від 31.03.2022). Відповідач не надав відповідних належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача і свідчили про неможливість виконання відповідачем виробничих завдань та функцій підприємства, призупинення його діяльності. Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ від 29.03.2022№ 95 «Про призупинення дії трудових відносин», що стосується позивача, виданий КП ММР «Миколаївелектротранс» всупереч вимогам чинного законодавства України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на викладене та враховуючи, що з позивачем не припинено трудовий договір, а призупинено його дію, ефективним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення з 01.04.2022 року його дії. Разом з цим, оскільки наказом від 20.07.2022 позивача звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, дію трудового договору необхідно поновити до моменту звільнення 20.07.2022 року. Відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Згідно з ч. 2ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виходячи зі змісту вказаних положень вбачається, що суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно із прийняттям рішення про поновлення на роботі. Таким чином, підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 20.07.2022 року. З огляду на вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено гопостановою КМУ від 08.02.1995 №100 розмір середнього заробітку складає 94663,33 грн. (79 днів (число робочих днів за період з 01.04.2022 року по 20.07.2022 року.) x 1198,27 грн. (середньоденна заробітна плата). Разом з тим, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Така позиція суду в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 18 липня 2018 року, справа № 359/10023/16-ц, провадження № 61-14794св18. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп. Згідно пунктів 2 і 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: approved