Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] пред`явив через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права на оплату праці, посилаючись на те, що 02 квітня 2022 року наказом командира ВЧ [NUMBER] під № 76 згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зарахований до списків особового складу вказаної військової частини, де з цього часу проходить військову службу, що за вимогами ч.3 ст. 119 КЗпП України гарантувало йому збереження місця роботи у відповідача на посаді заступника керуючого ТОВ «АТБ-Маркет» продуктового магазину №36 м. Дніпро та середній заробіток в розмірі 20000,00 грн. щомісяця, який він отримував до 01 серпня 2022 року, проте з серпня 2022 року відповідач припинив виплату середньомісячного заробітку, що позивач вважає незаконним і таким, що порушує ст. 58 Конституції України, тому позивач просив суд зобов`язати відповідача проводити йому щомісячні виплати середнього заробітку в сумі 20000,00 грн. з 01 серпня 2022 року і до закінчення терміну військової служби у ВЧ [NUMBER] на час воєнного стану, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу удової справи між суддями від 06 жовтня 2022 року вказана позовна заява передана судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 11 жовтня 2022 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка. 01 жовтня 2022 року відповідач ТОВ «АТБ-Маркет» (код\~ЄДРПОУ 30487219) через свого представника [PERSON] подало відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав повністю з підстав дотримання усіх вимог чинного законодавства, посилаючись на те, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до ст. 119 КЗпП України та виключена норма про збереження за мобілізованим за місцем роботи середнього заробітку на період служби під час дії воєнного стану, тому відповідач припинив такі виплати, у зв`язку з чим позивач просив в задоволенні позову відмовити повністю. 11 листопада 2022 року позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказував на безпідставність доводів відзиву на позов з викладенням формальних правових міркувань, тому посилаючись на те, що цей трудовий спір становить значний суспільний інтерес, стосується трудових прав десятка тисяч громадян України, які проходять військову службу в лавах ЗСУ в період воєнного стану, клопотав про проведення розгляду справи в загальному порядку позовного провадження. Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року так клопотання позивача задоволено та постановлено розглядати вказану цивільну справу в загальному порядку, з проведенням підготовчого засідання. 21 листопада 2022 року позивач подав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, де навів правову позицію, висловлену у відзиві на позовну заяву, вказуючи на те, що законодавчо трудові права позивача захищені збереженням посади і місця роботи, а також стабільною виплатою грошової винагороди за місцем служби, розмір якої законодавець істотно збільшив, тому відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Також відповідач на виконання вимог ухвали суду надав витребувані за клопотання позивача копії кадрових документів та довідки про нарахований та виплачений середній заробіток. Інших заяв по суті справи не надходило. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з наведених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив мотивів та підстав. Суд, вислухавши усні пояснення позивача та представників сторін, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із відмовою у позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] працює в Товаристві відповідача з 19 червня 2008 року, зокрема, згідно наказу № 158-к від 15 вересня 2020 року переведений на посаду заступника керуючого магазином Продукти 36, що підтверджується трудовою книжкою в копії, а також витягом з наведеного наказу. Згідно наказу командира Військової частини [NUMBER] від 02 квітня 2022 року № 76 [PERSON] у військовому званні молодшого сержанта зарахований до списків особового складу вказаної ВЧ та призначений на відповідну посаду з зарахуванням на всі види грошового забезпечення, з встановленням посадового окладу у 3000,00 грн. на місяць, а також виплат щомісячної премії за особистий внесок у загальний результат служби в розмірі 222%, надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65% до посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років (а.с.8), що підтверджується копією вказаного наказу та військовим квитком позивача(а.с.8, 6). За даними довідки про доходи, вданої ТОВ «АТБ-Маркет» від 14 грудня 2022 року за вих. № 6527/С/ВНЗП, за період з лютого 2022 року по липень 2022 року позивачу нараховано 133180,32 грн. та за вирахуванням Єдиного соціального внеску в розмірі 29299,68 грн., військового збору в розмірі 1997,72 грн. та ПДФО в розмірі 23972,45 грн., фактично виплачено 77910,15 грн. Відповідно, позивач за період проходження служби в лавах ЗСУ отримував в середньому заробіток близько 13000,00 грн., у зв`язку з чим суд вважає його твердження у позовній заяві про виплату позивачем йому щомісяця після мобілізації по 20000,00 грн. помилковими. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~та\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України\~«Про введення воєнного стану в Україні», що в подальшому продовжено\~Указом Президента N 133/2022 від 14.03.2022,\~Указом Президента N 259/2022 від 18.04.2022,\~Указом Президента N 341/2022 від 17.05.2022,\~Указом Президента N 573/2022 від 12.08.2022,Указом Президента N 757/2022 від 07.11.2022. Також, 24 лютого 2022 року строком на 90 діб в Україні оголошено та проведено мобілізацію відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого\~Закону Укаїни «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію». В подальшому, відповідно до\~Указів Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"\~та\~від 24 лютого 2022 року N 65/2022 "Про загальну мобілізацію"\~неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. 19 липня 2022 року набрав чинності\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Пунктом 17 ч. 1 розділу 1\~ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»\~внесено зміни до\~КЗпП України, а саме, у ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» змінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами, позивачу з 01 серпня 2022 року припинені виплати середнього заробітку за місцем роботи, а позивач продовжив збереження місця роботи і посади. Згідно з частиною 3\~статті 119 КЗпП України, у редакції\~Закону України від 20 травня 2014 року N 1275-VII, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. 19 липня 2022 року набрав чинності\~Закон України N 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Відповідно до ч. 2\~ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~(зі змінами, внесеними\~Законом N 2352-IX від 01.07.2022) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями\~43,44 Конституції України. Так,\~Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який 19 липня 2022 року набрав чинності, внесено зміни до\~статті 119 Кодексу законів про працю України\~в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Так, відповідно до п. 17\~Закону N 2352\~внесено зміни до частини 3\~статті 119 КЗпП, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями\~Закону N 2352\~не визначено особливостей застосування норми частини третьої \~статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності вказаного\~Закону\~за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності\~Законом N 2352\~на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду). При цьому державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України прийнято\~постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року N 168. Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості та Держаудитслужба здійснює контроль всіх виплат. Оскільки, закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Водночас, зазначені зміни не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити. Разом з тим, відповідно до\~статті 9-1 КЗпП\~підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень\~Закону N 2352, викладених в листі від 26.07.2022 р. N 4711-06/52362-09, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, на думку Міністерства, слід припинити. Однак, дані роз`яснення мають рекомендаційний характер та ніяким чином не є пріоритетними над законними і підзаконними нормативними актами. Щодо твердження позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3\~ст. 119 КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року, то\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 N 2352-IX\~не містить вимог, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін. Позивач, посилаючись на неприпинення дії закону в часі, некоректно стверджує, що положення нового законодавчого акту не повинно поширюватися на трудові відносини, які виникли у позивача з Білоцерківським національним аграрним університетом. Отже, норма закону ч. 3\~ ст. 119 КЗпП України\~у редакції\~Закону N 2352-IX\~поширюється на правовідносини в даному випадку, які виникли до набрання чинності нормою, так і після цього. Відповідно до змін, внесених до ч. 3\~ст. 119 КЗпП\~Законом N 2352\~з 19 липня 2022 року, відповідачем за військовослужбовцями за контрактом зберігається робоче місце та посада, проте середній заробіток не зберігається та не виплачується. Відповідно до вищезазначеного, відповідачем БНАУ застосовано зміни, внесені до\~ст. 119 КЗпП, у відповідності до норм\~ст. 58 Конституції\~та згідно п. 3 ст. 5ЦК України, а саме з дня, коли\~Закон N 2352\~набрав чинності (з 19 липня 2022 року) і тільки до тих прав і обов`язків щодо нарахування і виплати заробітної плати, що виникли після набрання законом чинності 19 липня 2022 року. При цьому відповідачем не було скасовано накази про нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам, які були видані до набрання чинності\~Законом N 2352, яким внесено зміни до ч. 3\~ст. 119 КЗпП. Виходячи з зазначеного, норма ч. 3ст. 119\~КЗпП України\~у частині збереження середнього заробітку втратила чинність, відтак Білоцерківським національним аграрним університетом не порушено норми\~ст. 58 Конституції України\~та\~ЦК України\~щодо незворотності дії закону в часі, тому нарахування та виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року припинено правомірно. Суд не погоджується з позицією позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3 ст. 119\~КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року. Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. N 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій\~статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні від 03жовтня 1997 р. N 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою\~статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший-другий пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності)\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~(справа про податки) від 05.04.2001 N 3-рп/2001). У Рішенні від 8 жовтня 2008 року N 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (в нашому випадку середній заробіток зберігається роботодавцем за рахунок його коштів), встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. У\~рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. N N 5-р/2018\~зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: "обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно\~Конституцією\~і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права" (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року N 2-рп/2016). При цьому, Урядом прийнято\~Постанову від 28 лютого 2022 р. N 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою врегульовано питання оплати праці військовослужбовцям. З урахуванням викладеного, а також з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом роботодавець вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»\~змінено редакцію ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~щодо виключення із обсягу гарантій збереження середнього заробітку. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 92 Конституції України\~визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина. Тобто, законодавче визначення обсягу гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків є виключно компетенцією Верховної Ради України. Згідно з ч. 1\~ст. 147 Конституції України\~Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність\~Конституції України\~законів України та у передбачених цією\~Конституцією\~випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення\~Конституції України, а також, інші повноваження відповідно до цієї\~Конституції. Відповідно до\~ст. 152 Конституції України\~Закони та інші акти за рішеннями Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають\~Конституції України\~або якщо була порушена встановлена\~Конституцією України\~процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня ухвалення. З огляду на викладене, до моменту, можливого, визнання неконституційним\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~щодо оптимізації трудових відносин" або його окремих положень, в порядку конституційного контролю, означений закон є таким, що відповідає\~Конституції України. Також, слід зазначити, що на даний час відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, які, згідно частини 4\~ст. 263 ЦПК України, суд міг би врахувати при вирішенні цього спору. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач, припинивши нарахування середнього заробітку позивачу на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивача при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed