Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, яким просить визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем щодо несплати ним орендної плати за 2017 та 2018 роки 10 січня 2019 року під час розмови в кабінеті голови Парафіївської ОТГ Карпенко В.Ф. з жителями села Іваниця та незаконного отримання земельних ділянок в розмірі 44 га, котра була поширена на зборах с.Іваниця 09 вересня 2017року та зобов`язати відповідача спростувати поширену [INFO] та [INFO] зазначену недостовірну інформацію щодо несплати ним орендної плати за 2017 та 2018 роки та незаконного отримання земельних ділянок в розмірі 44га в газеті "Трудова слава"; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду а також витрати пов`язані із наданням юридичних послуг та сплачений судовий збір. 10.09.2019 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки заявлені вимоги необґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та підтримав доводи викладені увідзиві на позов. Свідок [PERSON] суду дав показання, що 10 січня 2019 року в приміщенні сільради в кабінеті селищного голови Парафіївської селищної ради Карпенко Валентини Федорівни, маючи на меті підірвати авторитет позивача як активіста, остання заявила, що позивач [PERSON] чоловік не чесний, не платить податки за землю, при цьому також були присутні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] в с.Іваниця були збори активістів села, де відповідач [PERSON] теж звинуватила позивача в незаконному отриманні землі. Свідок [PERSON] дав показання, що 10 січня 2019 року в кабінеті селищного голови Парафіївської селищної ради селищний голова Карпенко В.Ф. говорила , що позивач [PERSON] незаконно пахає землі , не платись податки за землю, також був присутній Вергельський. 09.09.2017р були збори активістів села Іваниця, селищний голова також незаконно обвинувачувала позивача що він не платить податки за землю та незаконного отримав землі. На той період свідок був депутатом сільської ради. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання, що він 10 січня 2019 року був присутнім під час того, як селищний голова [PERSON] говорила на адресу позивача що він не платить податки за землю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що 09 чи то 10 січня 2019 року вона прийшла писати заяву для отримання земельних ділянок до голови Парафіївської селищної ради, і в її кабінеті вона вчинила сварку, почала кричати, що ми не маємо права на землю, принижувати, виганяла їх, цікавилася чому ви ходите за [PERSON] , він не платить оренду за землю. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Позивач [PERSON] , як особа, відносно якої поширено, як він вважає, недостовірну інформацію, скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , як до особи, яка поширила недостовірну інформацію, будучи на той момент селищним головою. Як встановлено судом, 13 липня 2017 року розпорядженням Ічнянської РДА №185 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок» затверджено позивачу [PERSON] технічну документацію із землеустрою та передано земельні ділянки в оренду в розмірі 44,0122га на території Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та зобов`язано позивача укласти договори оренди земельних ділянок з Ічнянською РДА. Одночасно, 13 липня 2017 року Чернігівською ОДА прийнято розпорядження №329 «Про скасування розпоряджень», яким скасовано розпорядження голови Ічнянської районної державної адміністрації від 13.07.2017 року №185«Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок», як таке, що є недоцільним за очікуваним результатом. Також вказаним розпорядженням створено Комісію щодо вивчення питання доцільності надання не витребуваних сільськогосподарських паїв на території Ічнянського району, що були надані відповідно до розпорядження голови Ічнянської районної державної адміністрації, зазначених у п.1 цього розпорядження та вказано Ічнянській районній державній адміністрації повернутись до розгляду питання доцільності надання невитребуваних сільськогосподарських паїв після отримання узагальнених висновків та рекомендацій Комісії. Вважаючи розпорядження Чернігівської ОДА від 13 липня 2017 року №329 «Про скасування розпоряджень» незаконним та таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, який постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року задоволено частково, визнано протиправним та скасовано пункт 4 частини 1 розпорядження Чернігівської обласної державної адміністрації 13 липня 2017 року №329 «Про скасування розпоряджень» в частині що стосується виключно позивача [PERSON] .. В іншій частині відмовлено. Дана постанова набрала законної сили. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». На підставі викладеного суд доходить висновку, що інформація, яка поширена відповідачкою не є предметом судового захисту, адже є оціночним судженням. Поширена інформація є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, зокрема є критичною оцінкою певного факту, а саме конфліктними взаємовідносинами між позивачем та відповідачем, тобто є суб`єктивною думкою відповідачки, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Щодо показань свідків, допитаних у судовому засіданні, суд зазначає наступне. Цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Суд зауважує, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах. Показання свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними. Оскільки, допитані у судовому засіданні свідки зі сторони позивача є зацікавленою стороною у вирішенні цього спору, суд критично ставиться до їх показів. Окрім того, їхні покази не узгоджуються з іншими доказами (відсутністю доказів) у справі. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у повному обсязі. Оскільки позивачем не доведений факт поширення відповідачем неправдивої інформації, яка порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, то і відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, так як вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними і одним із способів захисту гідності, честі та ділової репутації від поширення неправдивої інформації.

Outcome: dismissed