Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства ( далі КП) «Харківський метрополітен» Харківської міської ради про визнання наказу підприємства від 19.07.2022 р. № 114-ОК «Про припинення нарахування середнього заробітку» в частині припинення з 19.07.2022 р. [PERSON] -слюсару- електрику з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену 6 розряду бригади ремонту цеха ремонту обладнання електромеханічної служби, що відбувався за наказом від 02.05.2022 № 21-кЕМ таким, що порушує права позивача та скасувати наказ у зазначеній частині, просить суд поновити виплату середнього заробітку з дня його припинення, тобто з 19.07.2022 р., проводити такі виплати до дня закінчення проходження [PERSON] військової служби в особливий період, в період воєнного стану, стягнути з КП «Харківський метрополітен» середній заробіток з 19.07.2022 р. до дня набрання рішення законної сили. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом директора Державного підприємства «Харківський метрополітен» від 07.10.1999 р. № 90 прийнятий на посаду слюсаря-електрика по обслуговуванню та ремонту обладнання 4-го розряду електромеханічної дистанції. 02 травня 2022 р. його, старшого солдата запасу [PERSON] , за призивом під час мобілізації у період дії в Україні воєнного стану через триваючу широкомасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України, призвано на строкову військову службу наказом начальника Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 02.05.2022 р. № 90. Позивач вказує, що за положеннями ч.3 ст. 119 КЗпП України (у редакції станом на день мобілізації 02.05.2022 р.) відповідач своїм наказом від 02.05.2022 № 21-кЕМ зберіг за позивачем місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві за його посадою на період проходження військової служби. Через внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 №2352-ІХ у ч. 3 ст. 119 КЗпП України виключено право на збереження середнього заробітку.Наказом виконуючого обов`язки генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 19.07.2022 р. [PERSON] за основним місцем роботи припинено нарахування та виплата середнього заробітку за час проходження військової служби в особливий період. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача [PERSON] вважає, що оскільки наказом від 02.05.2022 № 21-кЕМ відповідач зберіг за позивачем не тільки місце роботи і посаду, а і середній заробіток, то він незалежно від інших законів та нормативно-правових актів , має і надалі застосовувати ч.3 ст. 119 КЗпП України у попередній редакції, не допускаючи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. В судове засідання позивачем подано клопотання про підтримання своїх позовних вимог та можливість розгляду справи за його відсутністю через проходження військової служби ( а.с. 57). Відповідач проти позову заперечував і надав відзив на позовну заяву, в якому стверджує, що у зв`язку із змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, наказом КП «Харківський метрополітен» № 114-ок від 19.07.2022 р. «Про припинення нарахування середнього заробітку» , [PERSON] припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби. Міністерство економіки в листі від від 26 липня 2022 року № 4711-06/52362-09 зазначило, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352-ІХ не визначено жодних особливостей застосування положень ч. 3 ст. 119 КЗпП, отже з дня набрання чинності Законом №2352-ІХ за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до дня набрання чинності Законом, так і після цього, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади. Тож, з моменту набрання чинності Закону №2352-ІХ не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19 липня 2022 року. Представник відповідача зазначає, що наказом Департаменту інфраструктури виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.02.2022 р. № 30/1 «Про закриття регулярних перевезень КП «Харківський метрополітен» з 24.02.2022 р. припинено регулярні перевезенні лініями метрополітену. До 23.05.2022 р. метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався виключено для укриття населення від уражень під час збройної агресії РФ. Роботу КП «Харківський метрополітен» відновив 24.05.2022 р. та здійснює перевезення пасажирів на безоплатній основі до відповідного розпорядження міського голови, доходів не отримує ( а.с. 35-38). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 07.11.2022 р. відкрито провадження у справи та, за клопотанням позивача, витребувана з КП «Харківський метрополітен» довідка про середній заробіток [PERSON] ( а.с. 28). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного. [PERSON] з 08.10.1999 р. перебуває в трудових відносинах з Комунальним підприємством ( раніше Державним підприємством) «Харківський метрополітен» на посаді слюсаря-електрика 6 розряду з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену ( а.с. 9-15). . Відповідно до наказів від 02.05.2022 р. № 90, № 91 начальника Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки старшого солдата запису [PERSON] призначено водієм-заправником і зараховано до списків особового складу ( а.с. 19-20). Згідно з наказом від 02.05.2022 р. № 21-кЕМ, на підставі ч.3 ст. 119 КЗпП України, Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та у зв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації на особливий період, [PERSON] увільнено від виконання трудових обов`язків з 02.05.2022 р. із збереженням місця роботи та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації ( а.с. 39). Наказом КП «Харківський метрополітен» № 114-ок від 19.07.2022 р., у зв`язку з набранням чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено відміну збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст. 119 КЗпП України, з 19.07.2022 р. припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби, що відбувалось за наказом від 02.05.2022 № 21-кЕМ, зокрема [PERSON] ( а.с. 16-18). За положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону ( ст. 65 Конституції України). Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу «встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII цього Закону врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Так, ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції від 02.05.2022 р.- станом на дату наказу про увільнення позивача від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни у частині третій статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада". Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022 р., набрав чинності 19.07.2022 р., отже саме з 19.07.2022 р. ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. З урахуванням викладеного, при виданні наказу про припинення нарахування позивачу середнього заробітку, відповідач діяв правомірно, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року не містить приписів щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Щодо доводів позивача [PERSON] про звуження змісту та обсягу його права, гарантованого ч. 3 ст. 19 Основного Закону, і як наслідок порушення існуючого права в частині збереження та виплати середнього заробітку, суд зазначає наступне. Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.» У п. 3 вказаного рішення зазначене, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. Аргументи позивача стосовно порушення принципу зворотної дії закону в часі, а саме ст. 58 Конституції України суд вважає помилковими. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній». Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Таким чином, при віданні КП «Харківський метрополітен» наказу № 114-ок від 19.07.2022 р. про припинення з 19.07.2022 р. нарахування середнього заробітку [PERSON] на період проходження військової служби відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. За правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приймаючи до уваги, що позивача звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, то витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed