Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

У серпні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .\~\~ Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить вказана квартира згідно договору дарування від 18.08.2017 року. Позивач не проживав разом з відповідачем в одному помешканні, не був пов`язаний з ним спільним побутом та не вів спільного господарства. Позивач не укладав з відповідачем угод про порядок користування цим приміщенням. Відповідач не є членом його сім`ї у розумінні статті 405 ЦК України, тому дана стаття ним не застосовується. Право відповідача підлягає припиненню на вимогу власника майна відповідно до положень ч. 4 ст. 406 ЦК України. 12.08.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 08.09.2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 26.09.2022 року на адресу суду через канцелярію суду надійшла заява позивача з проханням розглядати справу у його відсутності, позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації проживання, в тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду, з відзивом (запереченням) на позов до суду не зверталась, тому суд ухвалив провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 94517246 від 14.08.2017 року та копією договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчук А.В., реєстровий № 728, дарувальник [PERSON] , договір укладено за згодою чоловіка дарувальника - [PERSON] (відповідач). Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/10332, за адресою: [ADDRESS] , станом на 05.08.2022 року зареєстровано 3 осіб: [PERSON] (відповідач) з 23.03.1999 року; [PERSON] з 05.06.1991 року; [PERSON] (позивач) з 16.12.2004 року. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З матеріалів справи вбачається, що відповідач був зареєстрований за адресою спірної квартири як член родини, а саме чоловік [PERSON] , або ж як співвласник квартири у спільній сумісній власності. Вказана квартира була набута дарувальником ( [PERSON] ) за договором купівлі-продажу від 18.03.1993 року. Таким чином мала місце домовленість (угода) подружжя про спільне проживання (реєстрацію) в цьому житловому приміщенні. Позивач також був зареєстрований у цій квартирі з 16.12.2004 року, тобто до набуття квартири у власність. В подальшому за згодою відповідача право власності на квартиру перейшло до позивача за договором дарування квартири. Матеріали справи, в тому числі договір дарування квартири, не містять домовленості (застереження) між новим власником (позивачем) та дарувальником щодо подальшого проживання (користування) квартирою відповідачем, при цьому останній, надавши згоду на відчуження квартири, був обізнаний про перехід права власності, тому мав усвідомлювати про відсутність з новим власником (позивачем) домовленості (угоди) на проживання в цій квартирі. Згідно з 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У позовній заяві позивач вказує, що відповідач не є членом його сім`ї у розумінні статті 405 ЦК України, тому дана стаття ним не застосовується. Право відповідача підлягає припиненню на вимогу власника майна відповідно до положень ч. 4 ст. 406 ЦК України. Відповідно до частин 2, 4 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до правового висновку постанови від 13.10.2020 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном. Вказане узгоджується з висновками, зазначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц. З огляду на зазначене, позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту його права. Таким чином, судом встановлено факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном на підставі статті 391 ЦК України шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно із частиною 1 статті 82, частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що права позивача як власника квартири потребують захисту, отже заявлений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved