Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивовано тим, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.01.2009 по 16.08.2018. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, сторонами прийнято рішення та 22.04.2013 укладено договір №1/44-2/60 про участь у фонді фінансування будівництва, а саме квартири [ADDRESS] . Згодом, а саме 06.06.2013 сторонами з ТОВ «ВінІнвестБуд» укладено додаткову угоду №1 до договору №1/44-2/60 про участь у фонді фінансування будівництва. Згідно умов п.1.3. угоди, з врахуванням тієї обставини, що майнові права на Об`єкт інвестування надаються в іпотеку на користь Банку за іпотечним договором, Сторони домовились про такий порядок отримання Довірителем у власність об`єкта інвестування: 1) здійснення Довірителем повної оплати вартості Об`єкта інвестування, в тому числі, вартості додаткових одиниць Об`єкта інвестування, в тому числі, вартості додаткових вимірних одиниць Об`єкта інвестування, на яку загальна площа останнього збільшиться у випадку, вказаному у Договорі; 2) здійснення Довірителем сплати Управителю винагороди за управління коштами згідно умовами Договору; 3) введення об`єкта будівництва в експлуатацію у межах строку визначеного договором; 4) передача Забудовником об`єкта інвестування Довірителю за відповідним актом прийому - передачі упродовж строку вказаного у Договорі. Отже, договір та угода були укладені з урахуванням інтересів сім`ї. Оскільки, сторонами у справі було прийнято рішення про укладення згаданого договору та угоди, як наслідок 06.06.2013 між відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено Договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної №110/06/2013/0220-Z. Згідно п.2.1 Договору предмет іпотеки ( [ADDRESS] ) набувається Іпотекодавцем (відповідачем) у відповідності до договору про участь ФФБ, після повної сплати вимірних одиниць об`єкту інвестування та укладення між управителем ФФБ та Іпотекодавцем договору. На момент укладання Договору іпотеки, вартість предмету іпотеки визначено у розмірі 379798 грн. Цього ж дня, 06.06.2013 за результатами перевірки Банком матеріального становища позивача, між АБ "УКРГАЗБАНК", відповідачем та позивачем укладено договір поруки №110/06/2013/0220. Згідно умов договору поруки, зокрема п. 1.3 та п. 1.4. Поручитель (позивач) підписуючи цей договір засвідчує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору та згоден забезпечувати виконання всіх його умов та відповідає перед Кредитором (АБ "УКРГАЗБАНК") за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором. Отже, позивач спільно з відповідачем купували квартиру для потреб їх сім`ї. Відповідач згідно діючого на той час законодавства, виступав від імені їх сім`ї шляхом підписання умов вищевказаних правочинів. Кошти сплачували за квартиру спільно, з спільного сімейного бюджету, оскільки обоє були працевлаштовані і отримували доходи. Однак, після розлучення, окрім обов`язків передбачених договором іпотеки і оплати позивачем коштів за спірну квартиру - інших прав на неї позивач реалізувати не може, оскільки в документах, що посвідчують право власності на квартиру значиться лише прізвище відповідача. 12.11.2013 відповідач набув право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. У зв`язку з тим, що сторонами придбавалось житло на умовах «пільгового довготермінового кредиту для молодої сім`ї», тобто на умовах Державної програми щодо сприяння соціального становища та розвитку молоді в Україні - окрім законного права визначеного законодавством України, право позивача володіти і проживати в спірній квартирі, підтверджується договором про надання часткової компенсації процентів від 06.06.2013 №110/06/2013/0220. За умовами\~даного договору,\~в період\~отримання часткової\~компенсації процентів,\~після завершення\~будівництва Житла\~та оформлення\~права власності\~позичальника (відповідача)\~на житло,\~позичальник зобов`язується\~зареєструватись разом\~з членами\~своєї сім`ї\~за місцезнаходженням\~житла та\~проживати за\~такою адресою\~реєстрації.\~На даний\~час,\~наші з\~колишнім чоловіком\~доньки:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~разом із\~позивачем та\~з її\~батьками проживають\~у кімнаті\~в гуртожитку,\~що належить\~батькам позивача.\~В межах\~досудового врегулювання\~спору,\~угоди щодо\~визнання позивача\~ співвласником,\~а саме\~власником 1/2\~частини спірної\~квартири -\~з відповідачем\~досягнуто не\~було.\~Позивач вважає,\~що двокімнатна\~квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) за [PERSON] та визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) за [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.02.2022 прийнято справу до розгляду у загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. Залучено до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», Вінницьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». 22.04.2022 на адресу суду надійшов відзив (вх. №24496) представника відповідача адвоката Семенюк Н.Ю., згідно якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки усі платежі по кредитному договору вчинялися ним особисто, позивач не надавала коштів на погашення кредитного договору. Крім того, просили застосувати строки позовної давності, оскільки позивач вже у 2018 році зверталася в суд з даним позовом, однак він був повернутий позивачу з підстав неусунення недоліків, а тому трирічний строк звернення до суду позивачем був пропущений. Представник позивача адвокат Хващевська Л.В. 04.05.2022 надала суду відповідь на відзив (вх № 26619), згідно якого позовні вимоги підтримала, вказала, що відповідачем було пропущено 15 денний строк для подання відзиву, а тому не може бути прийнятий судом, а розгляд справи необхідно вирішувати за наявними матеріалами. Крім того, 05.05.2022 представник позивача адвокат Хващевська Л.В. надала суду клопотання (вх.. № 27022) про поновлення строку звернення до суду за захистом порушених прав, яке обгрунтовує тим, що в 2018 році позивач зверталася в суд з позовом про поділ квартири і вселення, однак судом дана справа була повернута в зв`язку з неусуненням недоліків, а саме сплати судового збору, оскільки у позивача на той час були відсутні кошти. В період з 2017 року по 2018 року між сторонами відбувалися судові розгляди про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньок та позивача, оскільки відповідач в добровільному порядку відмовлявся надавати кошти на їх утримання. Відповідачем подавався позов про оспорювання батьківства, в зв`язку з чим позивач змушена була звертатися за правовою допомогою до адвокатів. Крім того, до відповідач до 2021 року не проявляв своєї волі щодо спірної квартири, а саме, що відповідач не має наміру реєструвати частку квартири за позивачем, а тому до 2021 року і не існувало спору про володіння квартирою. Зазначила, що в зв`язку з тим, що у країні з березня 2020 року введено карантині дії, і спільні діти сторін часто хворіли, на що позивачем вчинялися додаткові витрати, остання не мала змоги звернутися за правовою допомогою до адвоката. Просила визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити строк. 16.05.2022 в судовому засіданні представник Вінницького регіонального управління «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» Степанюк Д.О. надав письмові пояснення, згідно яких при винесені рішення покладається на розсуд суду, оскільки управління не є кредитором даного нерухомого майна, а лише здійснює часткову компенсацію процентів за кредитом, а тому рішення в даній справі не вплине на порушення законних прав та інтересів управління. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2022 в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Семенюк Н.Ю. про закриття провадження з підстав пропуску трирічного строку позовної давності відмовлено. 03.08.2022 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Третя особа ПАТ АБ «Укргазбанк» письмових пояснень щодо позову не надало. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Хващевська Л.В., яка діє на підставі ордера серія АВ №1028306 на надання правничої (правової) допомоги від 14.02.2022, позовні вимоги підтримали за обставин викладених в позові, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Семенюк Н.Ю., яка діє на підставі ордера серія ВН №090825 на надання правової допомоги від 04.04.2022, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення. Представник третьої особи Вінницького регіонального управління «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» Степанюк Д.О., який діє на підставі довіреності №37/02-06 від 19.01.2023, в судовому засіданні щодо заявленого позову підтримав позицію сторони позивача, при винесені рішення покладався на розсуд суду. Представник третьої особи ПАТ АБ «Укргазбанк» Михайлишена Л.Л. у судове засідання не з`явилась, проте 21.12.2023 подала заяву (вх. №82913) згідно якої проти позову не заперечувала. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , з 16.01.2009 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2018 (а.с. 5, 6). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.02.2017 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с.7) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.06.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 8). Згідно додаткової угоди №1 від 06.06.2013 до договору №А1/44-2/60 про участь у фонді фінансування будівництва від 22.05.2013, укладеної між [PERSON] , ТОВ «ВінІнвестБуд» та АБ «Укргазбанк», у зв`язку із прийняттям АБ «Укргазбанк» рішення про надання довірителю кредиту для оплати вартості залишкової кількості вимірних одиниць об`єкту інвестування, що дорівнює 75 відсоткам загальної проектної площі об`єкта інвестування, довіритель, управитель та банк домовилися, що довіритель отримує кредит в банку для оплати вартості залишкової кількості вимірних одиниць об`єкту інвестування, що дорівнює 75 відсоткам загальної проектної площі об`єкта інвестування, вказаної у п. 1.3 договору, на підставі договору про надання кредиту, що укладається між банком та довірителем. Після укладення кредитного договору, між банком та довірителем укладається іпотечний договір, за яким майнові права на об`єкт інвестування передаються банку в іпотеку за правилами, визначеними чинним законодавством України (а.с. 12-13). 06.06.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №110/06/2013/0220-Z майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної, цей договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору №110/06/2013/0220 від 06.06.2013, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 05 червня 2028 року повернути кредит у розмірі 284800грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 16% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 16% річних, а також штрафи та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами (а.с. 14-15). За даним договором заставна іпотекодавцем не видається (п. 1.2 вказаного договору). Пунктом 2.1 вказаного договору, визначено, що предметом іпотеки є майнові права на квартиру [ADDRESS] , складається з 2-х кімнат, знаходяться на 3 поверсі, загальною проектною площею 59,60 кв.м, житловою проектною площею 31,00 кв.м, яка є об`єктом інвестування у відповідності до договору № А 1/44-2/60 про участь у Фонді фінансування будівництва від 22.04.2013, що укладений між іпотекодавцем та ТОВ «ВінІнвестБуд». 06.06.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (кредитор), [PERSON] (поручитель) та [PERSON] (позичальник) укладено договір поруки №110/06/2013/0220, згідно умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №110/06/2013/0220 від 06.06.2013, укладеному між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених в кредитному договорі не пізніше 05.06.2028 повернути кредит у розмірі 284\~800 грн, сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 16% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 16% річних, а також штрафи та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором, договором забезпечення та цим договором. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору (п.1.2 вказаного договору) (а.с. 16-17). 06.06.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (банк), Вінницьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонду сприяння молодіжному житловому будівництву» (одержувач) та [PERSON] (позичальник) укладено договір про надання часткової компенсації процентів, п. 1.1. предметом договору є: згідно з порядком одержувач від імені Держави відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла. Кредит надається в порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 06.06.2013 №110/06/2013/0220 з наступними умовами: сума кредиту - 284800грн. Строк, на який буде наданий кредит 06.06.2013 по 05.06.2028. Цільове призначення кредиту для будівництва (реконструкції) чи придбання житла. Розмір процентів за користування кредитом 16,0% річних, проценти за користування кредитними коштами сплачуються позичальником згідно умов кредитного договору та цього договору, зокрема, але не виключно, за рахунок власних коштів у розмірі 3% річних та за рахунок коштів часткової компенсації процентів, внесених одержувачем бюджетних коштів згідно умов договору про надання часткової компенсації процентів у розмірі 13% річних. Термін сплати позичальником процентів за користування кредитом не пізніше 28 числа кожного місяця. Внесок, який позичальник повинен сплатити за рахунок власних коштів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла до надання банком кредиту 94998 грн. (а.с. 18-21). Згідно п. 2 вказаного договору, одержувач зобов`язаний виплачувати позичальнику часткову компенсацію процентів за умови фактичного надходження одержувачу бюджетних коштів на такі цілі та відсутності обставин визначених цим договором і порядком, які позбавляють позичальника права на отримання часткової компенсації процентів. Розмір часткової компенсації процентів, яка підлягає виплаті позичальнику визначається як розмір процентної ставки за користування кредитом 16,0% річних на день укладення кредитного договору мінус 3 проценти річних. Відповідно до п. 3.2.3 вказаного договору позичальник зобов`язується в період отримання часткової компенсації процентів, після завершення будівництва житла та оформлення права власності позичальника на житло, зареєструватись разом з членами своєї сім`ї за місцезнаходженням житла та проживати за такою адресою реєстрації. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності не нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №293575398 від 03.01.2022 [PERSON] 12.11.2013 зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації зазначено свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 13.11.2013року. Також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки, згідно з якою іпотекодержателем є ПАТ АБ «Укргазбанк» (а.с. 32-34). Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірна квартира [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) була придбана під час юридичного шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Той факт, що спірна квартира була придбана за кошти, що отримані відповідачем за кредитним договором, і в подальшому сплачуються відповідачем про що свідчать надані квитанції (а.с. 84-103) у даному випадку не має правового значення через те, що в розумінні вимог статті 57 Сімейного Кодексу України спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. З викладеного вбачається, що отримані грошові кошти за кредитним договором №110/06/2013/0220 від 06.06.2013 були направлені на задоволення потреб сім`ї, а саме на придбання спірної квартири. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. У результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, внаслідок поділу майна між подружжям, кожен з подружжя окрім 1/2 спірного майна отримує і 1/2 боргових зобов`язань відповідача, що повністю кореспондується зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Тобто, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Із урахуванням зазначеного, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя (Постанова Верховного Суду від 08.07.2019 по справі №522/17048/15-ц та Постанова Верховного Суду від 03.06.2020 по справі №201/6412/17). Необхідно також відмітити, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України, спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19). Також, Верховний Суд вважає, що в результаті поділу предмету застави, в даному випадку - іпотеки, між подружжям і фактичної зміни виду спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову, права заставодержателя не порушуються (постанова Верховного Суду від 15.07.2019 року у справі № 521/19174/15-ц (провадження № 61-28655св18). Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Таким чином, суд не бере до уваги доводи третьої особи щодо неможливості поділу спірної квартири. Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та клопотання позивачки про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№ 11 від 21 грудня 2007 року визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Як роз`яснено у п. 15 згаданій постанови Пленуму Верховного Суду України№ 11 від 21.12.2007, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). 05.05.2022 [PERSON] звернулась в суд з клопотанням (вх. № 27022) про поновлення строку звернення до суду за захистом порушених прав. Клопотання мотивувала тим, що дійсно в травні 2018 року вона зверталася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, вселення, оскільки відповідач по справі самовільно вивіз її речі та речі доньки із спірної квартири. Даний позов було залишено без руху, з підстав надання доказів в підтвердження сплати судового збору. Однак, коштів на оплату судового збору в неї не було, оскільки в період з 2017 року по 2018 рік між нею та відповідачем відбувалися судові розгляди, про стягнення аліментів на утримання дітей та позивача. Крім того, відповідач оскаржував своє батьківство щодо другої дитини, а тому на захист своїх прав позивач зверталася за правовою допомогою до адвоката, оплата якого була чимала. На той час позивач знаходилася в декретній відпустці і її дохід становив 860 грн - допомога по догляду за другою дитиною. Крім того, в період з березня 2020 року [PERSON] та її діти неодноразово хворіли як ОРВ так і коронавірусною інфекцією, а тому усі свої кошти вона витрачала на ліки, а додаткових коштів на звернення за допомогою адвоката та сплати будь-яких інших витрат, тим паче судовий збір за звернення до суду з позовом у [PERSON] не було. Крім того, зазначила, що відповідач до 2021 року не проявляв своєї волі стосовно спірної квартири, а саме, що він не має наміру реєструвати частину квартири за позивачем, а тому до 2021 року і не існувало спору володіння квартирою. Тому просила визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав поважними та поновити пропущений строк. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України\~позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено в судовому засіданні шлюб між сторонами розірвано 16.07.2018 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області, з позовом про поділ майна подружжя, вселення [PERSON] зверталася в травні 2018 року, будучи в шлюбі з [PERSON] , а після розірвання шлюбу між сторонами не виникало питання щодо порушення прав позивача на спірну квартиру. А тому суд вважає, що позивач дізналася про порушення свого права лише в кінці 2021 року, після того, як відповідач заявив старшій доньці про те, що квартира лише його. З огляду на зазначене, суд вважає, що посилання представника відповідача на дату звернення [PERSON] із позовом до суду в травні 2018 року, не може вважатися початком перебігу строку позовної давності у спорі між сторонами по поділ спільно нажитого майна подружжя, оскільки, про наявність порушеного права [PERSON] , дізналася в кінці 2021 року після заяв відповідача що спірне майно є його особистою власністю, а тому суд вважає що строк позовної давності позивачем не пропущений, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 6933,20 грн, сплачений позивачем про зверненні до суду із позовом.

Outcome: approved