Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування, яким є Служба у справах дітей Виконавчого комітету Томаківської селищної ради в Дніпропетровській області. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 05.09.1988 року зареєстрованому в реєстрі за №1-225, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім"ї від 17.06.2022 року вих.№05-20/201, виданої Виконавчим комітетом Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області в житловому будинку [ADDRESS] проживають громадяни: [PERSON] , власниця житлового будинку; [PERSON] , онука, не проживає, та [PERSON] , правнук, який також не проживає за вказаною адресою. Отже, відповідачі на даний час зареєстровані за вказаною вище адресою, хоча фактично з 2021 року та по даний час в зазначеному житловому будинку не проживають та не з"являлися. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім"ї відповідачам не чинили. Відповідачі, хоч і зареєстровані за вказаною адресою, проте тривалий час не проживають. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг , які не надаються, але нараховуються за них, чим порушуються права позивача. Позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому наполягає на позовних вимогах, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] в судові засідання не з`являлася, про день, місце та час судових засідань повідомлялася за адресою, яка зазначена в позовній заяві, як місце реєстрації відповідачів, що підтверджується відомостями Відділу реєстрації Виконавчого комітету Томаківської селищної ради, та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, тому відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається такою, що повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивачі не заперечують проти заочного вирішення справи. За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Третя особа у судове засідання не з`явилася, але подала письмовий висновок, в якому зазначено, що орган опіки та піклування, яким є Служба у справах дітей Виконавчого комітету Томаківської селищної ради в Дніпропетровській області, проти зняття з реєстрації громадянку [PERSON] , [INFO] та визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не заперечує, а проти зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] та визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заперечує, оскільки, за інформацією старости Кисличуватського старостинського округу, встановлено, що громадянка [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином фактично мешкає за адресою: в [ADDRESS] , понад 1 рік, де винаймає житло, так як власного житла, що належало б їй на праві власності, вона не має. До того ж, факт проживання малолітнього [PERSON] лише з 2021 року у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не є достатньою підставою для зняття його з реєстрації. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що позивачу у справі на підставі Свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 05.09.1988 року зареєстрованому в реєстрі за №1-225, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім"ї від 17.06.2022 року вих.№05-20/201, виданої старостою Кисличуватського старостинського округу Томаківського району Дніпропетровської області в житловому будинку [ADDRESS] , проживають громадяни: [PERSON] , власниця житлового будинку; [PERSON] , онука, - не проживає, та [PERSON] , - правнук, який також не проживає за вказаною адресою. Отже, відповідачі на даний час зареєстровані за вказаною вище адресою, хоча фактично з 2021 року та по даний час в зазначеному житловому будинку не проживають та не з"являлися. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім"ї, відповідачам не чинили. Відповідачі, хоч і зареєстровані за вказаною адресою, проте тривалий час не проживають. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим порушуються права позивача. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, для запобігання такому порушенню. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.47, 48 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Відповідно до абз.2 п.34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. На підставі частини 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Позивач є власником майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В силу ст.391 ЦК України, як власник майна [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не є власником майна та не використовує його для проживання. Згідно Постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання особи такою, що втратила право користування. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності громадянина за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідач не проживає вже більше вказаного строку. Відповідно до положень ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що реєстрація відповідача [PERSON] у житловому будинку, який належить позивачеві, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Таким чином, враховуючи те, що позивач є власником житлового будинку, відповідач не проживає у житловому будинку з 2021 року за вказаною вище адресою , суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог, а саме в частині визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користуватися житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На час звернення до суду з даним позовом малолітній зареєстрований за місцем реєстрації матері у будинку, що належить [PERSON] за вищезазначеною адресою , однак разом зі своєю матір`ю проживає за іншою адресою. Разом з тим, на даний час малолітній [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Згідно з частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце реєстрації, проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року у справі №759/19579/17. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Виконавчого комітету Томаківської селищної ради за №268 від 14.12.2022 року, житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право приватної власності від 05.09.1988 року № 1-225, належить [PERSON] . В зазначеному житловому будинку, згідно довідки про склад сім`ї від 17.06.2022 № 05-20/201, виданої старостою Кисличуватського старостинського округу зареєстровані та проживають: [PERSON] , власник, [INFO] ; [PERSON] , онука, [INFO] , зареєстрована, але не проживає; [PERSON] , брат, [INFO] , зареєстрований, але не проживає. За інформацією старости Кисличуватського старостинського округу встановлено, що громадянка [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , понад рік, де винаймає житло, оскільки власного житла, що належало б їй на праві приватної власності, дана громадянка не має. Також Служба у справах дітей Виконавчого комітету Томаківської селищної ради вважає, що факт непроживання малолітнього [PERSON] лише з 2021 року у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не є достатньою підставою для зняття його з реєстрації. Згідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини 4 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких колений громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до пункту 1 статті 321 Цивільного кодексу України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Поряд тим, згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь- яких правочинів стосовно жилих приміщень. На підставі вищенаведеного, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Томаківської селищної ради, щодо зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] та проти визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заперечує. Суд, відмовляючи в цій частині вимог враховує наступну позицію Верховного Суду, викладену в постанові від від 09 вересня 2020 року № 755/16152/16-ц: «….Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Окрім того, не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини…..». Станом на день звернення до суду, [PERSON] , не досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч.2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в в житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , а також те, що його матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що доводи позивача про відсутність у дитини права на користування житловим приміщенням з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері , є необґрунтованими. Таким чином, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про визнання малолітнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для суду у відмові в задоволенні в цій частині позовних вимог. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial