Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов обгрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2011, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2018. У вказаному шлюбі в них народився син [PERSON] . За час шлюбу, вони придбали квартиру [ADDRESS] , шляхом укладення 26.06.2014 [PERSON] в інтересах сім`ї із ТзОВ ВКФ «Євробуд» в особі директора Іванішина Л.В. договору № 26/07/14 про пайову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] . В подальшому вона дізналася, що 29.08.2017, відповідач [PERSON] уклав із відповідачем [PERSON] додаткову угоду до договору № 26/07/14 від 26.06.2014 про передачу майнових прав і обов`язків на спірну квартиру [PERSON] . Дана угода була укладена між ТзОВ ВКФ «Євробуд», [PERSON] та [PERSON] . Актом приймання-передачі від 29.11.2017 здійснено передачу спірної квартири, в рахунок виконання договору № 26/07/14, додаткової угоди № 1 від 31.10.2016 та угоди від 29.08.2017 [PERSON] . 23.01.2018 [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру. Позивач, вказує, що пайові внескиза квартиру [ADDRESS] внесено подружжям у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, тому вона є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , а тому відповідач на момент укладення угоди до договору про передачу спірної квартири, повинен був отримати на це згоду другого з подружжя. З урахуванням наведеного, просить суд, скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , вчинену державним реєстратором Луцької міської ради 23.01.2018, номер запису про право власності № 24566767. Визнати за [PERSON] в порядку\~поділу спільної\~сумісної власності\~подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідачів понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді від 15.04.2019 позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали, позивачем усунуто зазначені в ній недоліки та 18.04.2019 суддею відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 18.04.2019 вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Відзиву від відповідачів у встановлений ухвалою строк до суду не надходило. Ухвалою суду від 22.08.2019 відмовлено представнику відповідачів, адвокату Лавренчуку О.В. у розгляді справи в загальному позовному провадженні. 23.09.2019 ухвалою суду витребувано з Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради реєстраційну справу про реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Витребувано у забудовника ТзОВ ВКФ «Євробуд» документи (договори, банківські документи, касові чеки на фінансування будівництва), вчиненні відповідачем [PERSON] , що стосуються договірних зобов`язань з забудовником та фінансування будівництва квартири [ADDRESS] . Витребувані оригінали документів оглянуті в судовому засіданні. Ухвалою суду від 03.02.2022 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент державної реєстрації Луцької міської ради на співвідповідача. 23.09.2020 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 161/14359/20. Ухвалою суду від 11.07.2022 поновлено провадження у справі. До початку розгляду справи від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримують та просять задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. В судовому засіданні, представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] , адвокат Лавренчук О.В., заявлені позовні вимоги не визнав, вважає, що оскільки право власності не було оформлене на відповідача [PERSON] ,, а тому позивач немає права на частку у спірній квартирі. Представник відповідача Департамент державної реєстрації Луцької міської ради, подав до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача та його представника, а також представника Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради. Заслухавши пояснення представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. З 25.11.2011\~сторони перебували\~у зареєстрованому\~шлюбі,\~який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2018. Судом встановлено, що 26.06.2014 між [PERSON] та ТзОВ ВКФ «Євробуд» укладено договір № 26/07/14 про діяльність сторін у будівництві житлового фонду, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до умов якого виконавець зобов`язується збудувати з власних матеріалів і передати замовнику житло, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити вартість квартири на умовах передбачених договором (а.с. 116). Відповідно до прибуткового касового ордеру № 11 від 26.06.2014 [PERSON] вніс грошові кошти у сумі 6000,00 грн., 15.07.2014 202800,00 грн. (касовий ордер № 11), 104400,00 грн. (касовий ордер № 34) та 34800,00 грн. (касовий ордер № 150) (а.с. 121-124). Загальна сума становить 348000,00 грн., що згідно п. 3.6 договору № 26/07/14 від 26.06.2014 є 100 % вартості квартири. 31.10.2016 [PERSON] та ТзОВ ВКФ «Євробуд» уклали додаткову угоду № 1 до договору № 26/07/14 від 26.06.2014 про внесення змін у предмет договору, а саме двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною проектною площею 58.6 м. кв., а також вартість квартири склала 345600,00 грн. (а.с.119). 29.08.2017 між ТзОВ ВКФ «Євробуд», [PERSON] та [PERSON] укладено угоду до договору № 26/07/14 від 26.06.2014 про пайову участь в будівництві. Відповідно до даної угоди [PERSON] добровільно передає всі належні йому права і обов`язки на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , які випливають з договору, а [PERSON] добровільно приймає на себе дані права і обов`язки в повному обсязі з моменту підписання даної угоди (а.с. 118). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 162083113, вбачається що 23.01.2018 за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 24566767, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39394629 від 29.01.2018. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2021, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 10.05.2022 та набрало законної сили 10.05.2022 позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсною Угоду від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь в будівництві про добровільну передачу пайовиком [PERSON] , всіх належних йому прав і обов`язків на двокімнатку квартиру [ADDRESS] на користь правонаступника [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним вище судовим рішенням, встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, в ТзОВ ВКФ «Євробуд» на виконання умов договору № 26/07/14 від 26.06.2014, було внесено 348000,00 грн., що становить 100 % вартості спірної квартири. На час укладення угоди від 29.08.2017 до договору № 26/07/14 від 26.06.2014 про пайову участь в будівництві, повністю були внесені до ТзОВ ВКФ\~«Євробуд» за квартиру, пайові внески внесено подружжям у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а відтак квартира є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Згідно частини першої\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною першою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга\~статті 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 (провадження № 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а тому, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). \~ \~ \~ \~Відтак, позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] є підставною та підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~Щодо скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , вчинену державним реєстратором Луцької міської ради 23.01.2018, номер запису про право власності № 24566767, на підставі Угоди від 29.08.2017 до договору № 26/07/14 від 26.06.2014 про пайову участь в будівництві про добровільну передачу пайовиком [PERSON] , всіх належних йому прав і обов`язків на двох кімнатку квартиру [ADDRESS] на користь правонаступника [PERSON] , яку рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2021 було визнано недійсною, то без такого скасування позивач фактично позбавлена свого права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно з п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ч.3 ст.26 Закону визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, згідно із Законом рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. \~ \~ \~ \~Таким чином, порушене право позивача підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , вчинену державним реєстратором Луцької міської ради 23.01.2018, номер запису про право власності № 24566767. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідачів. Як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивачем при зверненні до було заявлено дві позовні вимоги, а саме: про скасування державної реєстрації та визнання права власності на Ѕ частину квартири, за кожну з яких їй необхідно було сплати судовий збір в розмірі 768,40 грн. та 2673,88 грн. відповідно, на загальну суму 3442,28 грн. Однак, позивач [PERSON] при зверненні до суду, сплатила судовий збір лише в сумі 1800,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1318694006.1 від 08.04.2019. Суд, не приймає до уваги квитанцію № 0.0.1196583632.1 від 26.11.2018 на суму 900,00 грн., яка міститься на а.с. 01 в Т. І, оскільки дата проведення такої банківської операції суттєво передує даті звернення позивача з позовною заяву до суду та стороною позивача не надано суду жодних пояснень щодо цієї квитанції та мети її подання разом із позовною заявою. Крім цього, позивачем було подано заяву про забезпечення позову та забезпечення доказів, за кожну з яких нею сплачено судовий збір в сумі 384,20 грн., на загальну суму 768,40 грн., що підтверджується квитанціями № 0.0.1318703454.1 від 08.04.2019 та № 0.0.1328760926.1 від 17.04.2019. Оскільки судом задоволено позов у повному обсязі, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 2568,40 грн. та судовий збір в дохід держави 873,88 грн. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також серед іншого витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 14 від 01.04.2019 на суму 700,00 грн. за проведення експертної оцінки майна (квартири). Отже, з відповідачів слід стягнути на користь позивача витрати понесені на проведення експертної оцінки квартири в сумі 700,00 грн.

Outcome: approved