Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

[PERSON] (місце знаходження: [ADDRESS] ) через свого представника звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ), про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 07.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 320\~000,00 грн. строком до 07.11.2019 року. Оскільки станом на 03.10.2022 року позичальник не повернув грошові кошти позикодавцю, позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором, разом з інфляційними збитками та 3 % річних, що складає 469\~260,04 грн. Ухвалою суду від 01.11.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.01.2023 року постановлено провести заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що згідно п. 1 нотаріально посвідченого договору позики і грошових коштів від 07.10.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3916, [PERSON] - «позикодавець» передала у власність [PERSON] «позичальник» на власні потреби строком до 07.11.2019 року включно грошові кошти у розмірі 320\~000 грн., а позичальник прийняв від позикодавця у власність строком до 07.11. 2019 року включно грошові кошти у розмірі 320\~000 грн. Передача грошових коштів позикодавцем відбулася у день підписання договору до моменту його підписання шляхом перерахування грошових коштів в безготівковій формі з поточного рахунку, відкритого на ім`я позикодавця у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «Рада банк» на поточний рахунок позичальника, відкритий у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «Рада банк» у розмірі 320\~000 грн. Позичальник зобов`язується повернути таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів в строк до 07.11.2019 року включно. \~ \~ \~ \~Пунктом 5 передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити несплачену у строк суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Як вбачається з п. 10 договору, сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування у вигляді заяви позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню та строк платежу. У відповідності до копії платіжного доручення №1 від 07.10.2019 року, [PERSON] перевела суму у розмірі 320\~000 грн. на банківський рахунок [PERSON] . На адресу відповідача надсилалися листи-претензії від 18.08.2022 року та від 12.09.2022 року, згідно яких [PERSON] вимагає негайно з моменту отримання листів повернути їй грошові кошти у розмірі 320\~000 грн. та штрафні санкції за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 128\~013,59 грн. Факт надіслання листів-претензій підтверджується копіями чеків АТ «Укрпошта» від 19.08.2022 року та від 13.09.2022 року. У відповідності\~до ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~207\~ЦК України,\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони,\~або надсилалися\~ними до\~інформаційно-телекомунікаційної\~системи,\~що використовується\~сторонами.\~У разі\~якщо зміст\~правочину зафіксований\~у кількох\~документах,\~зміст такого\~правочину також\~може бути\~зафіксовано шляхом\~посилання в\~одному з\~цих документів\~на інші\~документи,\~якщо інше\~не передбачено\~законом. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ст.\~208\~ЦК України,\~правочини,\~які належить\~вчиняти у\~письмовій формі належить\~вчиняти: правочини\~між юридичними\~особами; правочини\~між фізичною\~та юридичною\~особою,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу; правочини\~фізичних осіб\~між собою\~на суму,\~що перевищує\~у двадцять\~і більше\~разів розмір\~неоподатковуваного мінімуму\~доходів громадян,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до\~ст.\~626\~ЦК України,\~договором є\~домовленість двох\~або більше\~сторін,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Договір\~є одностороннім,\~якщо одна\~сторона бере\~на себе\~обов`язок\~перед другою\~стороною вчинити\~певні дії\~або утриматися\~від них,\~а друга\~сторона наділяється\~лише правом\~вимоги,\~без виникнення\~зустрічного обов`язку\~щодо першої\~сторони. Договір\~є двостороннім,\~якщо правами\~та обов`язками\~наділені обидві\~сторони договору. До\~договорів,\~що укладаються\~більш як\~двома сторонами\~(багатосторонні\~договори),\~застосовуються загальні\~положення про\~договір,\~якщо це\~не суперечить\~багатосторонньому характеру\~цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Згідно ст.\~638\~ЦК України,\~Договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними\~умовами договору\~є умови\~про предмет\~договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Згідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики від 07.10.2019 року не виконав і не повернув позичальникові позичені кошти у сумі та у строк, визначений договором. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача необхідно стягнути заборгованість у сумі 496\~260, 04 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 4692,61 грн. Позивач також просить стягнути з\~відповідача\~витрати на професійну правничу допомогу у розмірі\~5000 грн. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У матеріалах справи міститься договір про надання правової (правничої) допомоги від 15.08.2022 року, акт №1 приймання-передачі послуг з надання правової допомоги від 03.10.2022 року, рахункова квитанція Серія ААА33 №0001 від 03.10.2022 року. Відповідно до висновку Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц де вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З урахуванням вищенаведеного, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., підлягає задоволенню.

Outcome: approved