Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Банк Форвард», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Овсієнко Алла Вікторівна у якому просив: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокії Юріївни від 03.06.2021р. № 5966; стягнути з АТ «Банк Форвард» суму безпідставного набутих коштів у розмірі 12 244,54 грн.; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Овсієнко Вікторівни суму безпідставного набутих коштів у розмірі 3 724,45 грн., ти вирішити питання про розподіл судових витрат. Позов мотивовано тим, що у серпні 2021р., позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження в 24.06.2021р. по виконавчому провадженню № 65900927, видану приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Овсієнко Аллою Вікторівною. В подальшому позивачем було встановлено, що стягнення по вказаному виконавчому провадження відбувається на підставі виконавчого напису приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокії Юріївни в 03.06.2021р. № 5966. Як позивачу стало відомо із самого виконавчого напису, заборгованість виникла на підставі Кредитного договору № 109250562 від 23.09.2013р. року, укладеного між позивачем та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард». Стягнення заборгованості відбувається за період з 24.06.2018р. 24.07.2018р. у загальній сумі 11 114,54 грн. 25.08.2021р. Крім того, виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчі провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням. Згідно виписки з карткового рахунку позивача, наданої АТ КБ «Приватбанк» 06.10.2021р., стало відомо, що з нього були списані кошти у розмірі 19 193,30 грн., які позивач просить повернути, як безпідставно набуте майно. Зазначений виконавчий напис нотаріуса позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки розмір заборгованості зазначений у виконавчому написі нотаріуса позивач категорично не визнає, оскільки позивачем ставиться під сумнів сам факт укладання кредитного договору. Крім того, позивач зазначає, що нотаріус при вчинення виконавчого напису не мав повного переліку документів, які підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем, перш за все відомостей про отримання позивачем вимоги про усунення порушень та належним чином оформлених бухгалтерських документів про розмір та період нарахування заборгованості, який на думку позивача перевищу встановлений ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» строк, протягом якого можливо здійснити нарахування заборгованості як безспірне. Процесуальні дії у цивільній справі 08 липня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва означену позовну заяву направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва, про що постановлено ухвалу судді. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року за згаданою позовною заявою відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Аргументи учасників справи Відповідач про судовий розгляд справи повідомлявся у спосіб, передбачений ЦПК України, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, яку відповідач отримав 05 грудня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини Судом установлено, що 23 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ «Банк Руский Стандарт» шляхом підписання заяви (оферти) № 109250562 було укладено договір про надання та використання платіжної картки, а акцептом даної оферти про укладання Договору про картку будуть будь-які дії банку по відкриттю рахунку картки, а тому в розумінні ст. 204 ЦК України, даний правочин правомірний, а зворотнього в даному судовому засіданні не встановлено. 03 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю., вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5966, яким запропоновано звернути стягнення з позивача, як боржника за кредитним договором № 109250562 від 23 вересня 2013 року на користь відповідача, як правонаступника ПАТ «Банк Русский Стандарт» у розмірі 11144,54 грн. На підтвердження розміру заборгованості відповідачем було надано нотаріуса виписку з рахунка відкритого на ім`я [PERSON] , однак вказана виписка не може підтверджувати існування кредитної заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім цього, в матеріалах справи відсутні документи (довіреність, наказ тощо), які б засвідчували повноваження Шилко Р.В. (особи, що зазначена як підписант розрахунку вимог відповідача), складати та підписувати від імені відповідача такі документи або здійснювати будь-які інші дії від імені відповідача. Крім того, на запит позивача приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В. було надано відомості про розподіл грошових коштів стягнутих у рамках примусового виконання виконавчого провадження № 65900927. Так, в рамках виконавчого провадження № 65900927 стягнуто 19193,80 грн. з яких: 12244,54 грн. - кошти, що перераховані відповідачу; 1224,45 грн. - основна винагорода приватного виконавця; 2500 грн. виконавчого провадження, 3224,81 грн. нерозподілені грошові кошти, які перераховані позивачу. Позивач, як на підставу для задоволення позову, посилається не те, що сума заборгованості, яка виникла на підставі кредитного договору, не може вважатись безспірною, а тому вказаний виконавчий напис нотаріуса має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Норми права, які застосовував суд, мотиви суду За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями-не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 (провадження № 14-12559св18). Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з пунктом 10 статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. У відповідності до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, суд без надання приватним нотаріусом належним чином засвідченої нотаріальної справи, зокрема, оригіналу кредитного договору, первинної бухгалтерської документації щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо) позбавлений можливості перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису, оскільки із наданих позивачем доказів, вбачається, що нотаріальна справа була надана суду не в повній мірі. Однак, у позові позивач не погоджується з розміром заборгованості, яка указана у спірному виконавчому написі. Банк не надав до суду належних письмових доказів розміру заборгованості позивача та її складових, що має ґрунтуватись на поданих суду розрахунках суми кожної складової боргу (період нарахування, ставка відсотків та розмір комісії), відомостях про суми коштів внесених позичальником у рахунок виконання кредитних зобов`язань, що має підтверджуватись випискою про рух коштів по рахунку боржника. Отже, указана у виконавчому написі загальна сума кредитної заборгованості є спірною. Окремо від зазначеного слід врахувати і твердження позивача, що останній не отримував письмову вимогу про усунення порушень виниклих за кредитним договором укладеним із відповідачем. На спростування зазначеного представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами направлення позивачу та отримання нею вимоги про усунення порушень договору, а відтак і виконання вимог підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, що свідчить про порушення законодавчої вимоги щодо належного повідомлення позичальника. За таких обставин, підстави стверджувати факт отримання позивачем вимоги про усунення порушень договору у суду відсутні, однак ймовірно, що за наявності таких би відомостей у позивача, існувала практична можливість подати нотаріусу заперечення щодо вчинення спірного виконавчого напису чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно включало б можливість вчинення виконавчого напису, що є в інтересах позивача. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису, останній має бути визнаний таким що не підлягає виконанню. Щодо вимог про повернення стягнутих з позивача за виконавчим написом грошових коштів у порядку його примусового виконання, як таких, що отримані відповідачем безпідставно, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі оскаржуваного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. було відкрито виконавче провадження № 65900927, в рамках виконання якого з рахунку позивача було стягнуто грошову суму у розмірі 19193,30 грн. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Поряд із зазначеним, згідно зі статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Відповідно до положень частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Стягнення за рахунок приватного виконавця грошових коштів, отриманих останнім як основна винагорода приватного виконавця не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження. З огляду на це, відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням винагороди приватного виконавця і витрат виконавчого провадження, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами в розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Тому, позивач просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 12244,54 грн., які було стягнуто приватним виконавцем за виконавчим написом та 3724,45 грн., як винагорода приватного виконавця і витрати виконавчого провадження. Оскільки судом визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, кошти, які відповідач стягнув з позивача, підлягають поверненню останньому, а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, тільки в розмірі заборгованості в розмірі 12244,54 грн. - загальна сума заборгованості, оскільки винагорода приватного виконавця і витрати виконавчого провадження стягнуті не на підставі виконавчого напису, який визнаний таким, що не підлягає виконанню. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 133 ЦПК України). Згідно із частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Вбачається, що позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1984,80 грн., а саме за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 992,4 грн., яка судом була задоволена в повному обсязі, та за вимогу майнового характеру в розмірі 992,4 грн. про стягнення безпідставно набутих коштів з АТ «Банк Форвард», яка судом також була задоволена, а тому сума судового збору у розмірі 1984,80 грн. має бути стягнута з АТ «Банк Форвард» на користь позивача. Однак вбачається, що позивачем, ще була заявлена вимога стягнення безпідставно набутих коштів приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В., яка судом була вирішена, однак судовий збір позивачем за дану немайнову вимогу не був сплачений. Враховуючи те, що у задоволенні даної вимоги судом були відмовлено,

Outcome: approved