Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

26 листопада 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що він з автоматизованої системи виконавчих проваджень дізнався про те, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ярошенком К. Ю. здійснюється виконавче провадження № 62938651 з примусового виконання виконавчого напису №1020 від 12 травня 2020 року, виданого приватним нотаріусом ІваноФранківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. про стягнення з нього на користь ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» заборгованості за кредитним договором в розмірі 144 650,70 грн, яка складається з суми заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 117 284,94 грн, суми заборгованості зі сплати 3% річних та суми, що здійснена за вчинення виконавчого напису. 15 жовтня 2007 року між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено кредитний договір №504/11 про надання кредиту у розмірі 16 158 доларів США під 13 відсотків річних за користування кредитом з кінцевим строком повернення 15 жовтня 2013 року. На підставі договору про відступлення прав вимоги № 42053 від 25 квітня 2019 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відступив право вимоги за кредитним договором відповідачу. Позивач вважає, що відповідно до вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» кінцевим терміном повернення кредиту та виконання всіх зобов`язань за кредитним договором є 15 жовтня 2013 року, а після закінчення строку дії кредитного договору проценти та пеня не нараховуються, а тому спірний виконавчий напис вчинений протиправно та є такий, що вчинений всупереч вимог чинного законодавства. Позивач зазначає, що право вимоги за кредитним договором виникло в останній день строку, тобто 15 жовтня 2013 року, а тому кінцевий термін для стягнення будь-чого за цим договором сплив не пізніше, ніж 15 жовтня 2016 року. Стверджує, що стягнення суми 3 відсотків річних за користування кредитом за виконавчим написом є безпідставною, оскільки у кредитному договорі встановлено інший розмір та порядок сплати процентів. Зазначає, стягнення з нього 300 грн за вчинення виконавчого напису нотаріуса також не підлягає сплаті, оскільки у виконавчому написі неправильно вказано адресу проживання позивача. Стверджує, що в рамках примусового виконання оспорюваного виконавчого напису з його карткового рахунку в «monobank» було знято грошові кошти у розмірі 1 211 грн, які у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню мають бути повернуті відповідно до вимог ч.1 ст. 1212 ЦК України . Таким чином позивач просив суд: визнати виконавчий напис №1020 від 12 травня 2020 року, виданий приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. про стягнення з нього на користь ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» за кредитним договором №504/11 від 15 жовтня 2007 року заборгованості в розмірі 144 650,70 грн таким, що не підлягає виконанню; стягнути з ТОВ « Фінансова компанія ІНВЕСТ ХАУС» на користь [PERSON] 1 211 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2020 року по справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 11 жовтня 2021 року Розпорядженням Києво-Святошинського районного суду Київської області № 658 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2021 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ХАУС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та про повернення стягненого за таким виконавчим написом. 26 січня 2022 року на адресу суду надійшла заява про вступ у справу правонаступника ТОВ «ФК ФОРТ» та заміну відповідача ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» на правонаступника ТОВ «ФК ФОРТ» Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2022 року замінено відповідача ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» на його правонаступника ТОВ «ФК ФОРТ». У судове засідання позивач не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судове засідання третя особа Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У судове засідання третя особа Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ярошенко К.Ю. не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 06.09.2022 року на адресу суду надійшла заява про визнання позову від директора ТОВ «ФК ФОРТ» та клопотання про судовий розгляд справи за відсутності представників відповідача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12 травня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис зареєстрований у реєстрі за №1020 про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» заборгованості за кредитним договором № 504/11 від 15 жовтня 2007 року в розмірі 144 650,70 грн, яка складається з суми заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 117 284,94 грн, суми заборгованості зі сплати 3% річних та суми, що здійснена за вчинення виконавчого напису. 03 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ярошенком К.Ю. відкрито виконавче провадження № 62938651 з примусового виконання виконавчого напису №1020, виданого 12 травня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» заборгованості за кредитним договором № 504/11 від 15 жовтня 2007 року в розмірі 144 650,70 грн, яка складається з суми заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 117284,94 грн, суми заборгованості зі сплати 3% річних та суми ,що здійснена за вчинення виконавчого напису. Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», а також Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 19 статті 34 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як виконавчі написи. Згідно ст. 87 ЗУ «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджений Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Згідно п. 3.1 та п. 3.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Встановлені обставини справи свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 12 травня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку, в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису, «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що укладений 15 жовтня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» і [PERSON] кредитний договір №504/11, який став підставою для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, був нотаріально посвідчений, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 172/1652/18 від 21.10.2020 року, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/10374/17 від 21.09.2021 року. В обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у здійсненні виконавчого напису. Згідно правового висновку ВСУ, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року по справі №569/8884/17, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Суд звертає увагу, що з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису нотаріус отримав від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), у зв`язку з чим, у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми відсотків, зазначені у написі, є безспірними. Крім того, матеріали справи не містять і доказів того, що позивач отримував вимоги про можливе стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом вчинення виконавчого напису. Також боржнику не було представлено можливості надання будь-яких пояснень та аргументів на предмет наявності ознак безспірності заборгованості, яку визначено до стягнення у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса. Викладене свідчить, що на момент вчинення виконавчого напису від 12 травня 2020 року були наявні обставини, які викликають сумніви щодо існування та безспірності розміру заборгованості» між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» і [PERSON] за кредитним договором №504/11 від 15 жовтня 2007 року. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року №202/4494/16-ц провадження №14-318цс18 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми. Тому нарахування кредитором визначених кредитним договором процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на нормах матеріального права, а, отже, свідчить про спірність таких нарахувань. Таким чином, вчиняючи 12 травня 2020 року виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на те, що до загального розміру заборгованості були включені суми, які не могли бути нараховані після пред`явлення банком вимоги у порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що спростовувало безспірність заявленої стягувачем суми заборгованості, а також на те, що внаслідок визнання нечинною постанови КМУ від 26.11.2014 року №662, якою внесені зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, щодо можливості стягнення за кредитними договорами - на час вчинення виконавчого напису не передбачалась можливість стягнення у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів заборгованості за кредитними договорами, які не були нотаріально посвідченні при укладенні. Таким чином, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доводів у їх сукупності, оскільки відповідачем не надано суду жодних аргументів на спростування тверджень позивача та на підтвердження безспірності розміру заборгованості за кредитним договором, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису та враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню слід задовольнити. Водночас, з урахуванням викладеного, суд вважає, що примусове виконання оспорюваного виконавчого напису шляхом зняття грошових коштів у розмірі 1 211 грн з карткового рахунку в «monobank» позивача було здійснено передчасно, проте, з огляду на те, що позивачем не надано жодного доказу того, що вказані грошові кошти були зараховані на рахунок відповідача, а не в рахунок винагороди приватному виконавцю, а відтак позивачем не доведено необхідності стягнення вказаних коштів саме з відповідача, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] 1 211 грн. Отже, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доводів у їх сукупності, оскільки відповідачем не надано суду жодних аргументів на спростування тверджень позивача та на підтвердження безспірності розміру заборгованості за кредитним договором, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису, тому суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Представник відповідача в своїй заяві про визнання позову від 06 вересня 2022 року просив суд повернути позивачу з державного бюджету50% судового збору. Так, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Передбачене ч. 1\~ст. 142 ЦПК України повернення 50 відсотків від судового збору, сплаченого при поданні заяви у разі визнання відповідачем позову є правом, а не обов`язком суду, крім того суд враховує, що позивач на підставі п. 10 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Суд вважає, що в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення 50% судового збору з державного бюджету слід відмовити, оскільки позивач взагалі не визнає суму заборгованості за кредитним договором, крім того, суд враховує, що саме недобросовісна поведінка відповідачів призвела до звернення позивача до суду та зумовила вирішення спору судом по суті. Крім того, відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У пункті 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи звільняються від сплати судового збору. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial