Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 1. 14 вересня 2022 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законний представник якого, [PERSON] (далі відповідачі), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Шумської міської ради з вимогою про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. 2. Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270868844 від 17 серпня 2021 року, виданого на підставі договору дарування посвідченого 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області Ковтунович О.П., реєстровий номер 903. Позивач зазначає, що в даному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, [PERSON] не проживає в даному житловому будинку з січня 2020 року, а [PERSON] та [PERSON] з 13 березня 2021 року, що підтверджується довідкою № 316 від 09 вересня 2022 року виданою Шумською міською радою Тернопільської області та актом обстеження умов проживання № 8 від 07 вересня 2022 року . Вказує, що відповідачі добровільно знятися з місця своєї реєстрації не бажають. Реєстрація відповідачів за даною адресою зумовлює для позивача додаткові матеріальні затрати та порушує його законні права, як власника житла, оскільки це суперечить його життєвим інтересам, а також правам, які гарантовані йому Конституцією України як громадянину України, перешкоджає в оформленні пільг та субсидії. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити. Визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право на користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей Шумської міської ради Бєлякова С.В. в судовому засіданні категорично заперечила щодо задоволення позову в частині визнання дитини такою, що втратила право користування житлом та надала суду письмовий висновок. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представив суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутність. Позовні вимоги позивача визнав повністю та не заперечив щодо їх задоволення. Відповідач [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представила суду заяву в якій просила розгляд справи здійснювати у її відсутність, окрім того просила суд не знімати її і дитину із вищезазначеного місця реєстрації, оскільки іншого житла у них немає. ІІ. Процесуальні дії у справі. 3. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 15 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. 4. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та призначено підготовче засідання на 05 жовтня 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] підготовчий судовий розгляд відкладено на 20 жовтня 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] підготовчий судовий розгляд відкладено на 07 листопада 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] підготовчий судовий розгляд відкладено на 24 листопада 2022 року, у зв`язку із знеструмленням електромережі суду підготовчий розгляд справи відкладено 12 грудня 2022 року. 5. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду на 26 грудня 2022 року, у зв`язку із перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті по іншій цивільній справі, судовий розгляд справи відкладено на 04 січня 2023 року. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 6. Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року Про утворення та ліквідацію районів, що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. 7. Зокрема, відповідно до підпункту 19 пункту 3 та абзацу 1 підпункту 19 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Шумський район Тернопільської області та утворений Кременецький район Тернопільської області (з адміністративним центром у місті Кременець) у складі територій Борсуківської сільської, Великодедеркальської сільської, Вишнівецької селищної, Кременецької міської, Лановецької міської, Лопушненської сільської, Почаївської міської, Шумської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. 8. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270868844 від 17 серпня 2021 року, виданого на підставі договору дарування посвідченого 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області Ковтунович О.П., реєстровий номер 903. 9. Згідно довідки про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 316 від 09 вересня 2022 року, виданої Шумською міською радою Кременецького району Тернопільської області вбачається, що за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї позивача входять: дід - [PERSON] , [INFO] ; баба - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , брат - [PERSON] , [INFO] , які за місцем реєстрації не проживають з 13 березня 2021 року, батько - [PERSON] , [INFO] , який за місцем реєстрації не проживає з січня 2020 року. 10. Актом обстеження домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] від 07 вересня 2022 року, складеного комісією в складі старости Васьковецького старостинського округу Горобець І.В., жителів с. Васьківці [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в у вказаному житловому будинку, однак на час проведення обстеження за місцем реєстрації відсутні. Зі слів [PERSON] , мати [PERSON] та брат [PERSON] не проживають по місцю реєстрації з 13 березня 2021 року, батько [PERSON] - з січня 2020 року. 11. Згідно копії актового запису про народження №2 вбачається, що [PERSON] народився [INFO] та у відомостях про батька зазначено - [PERSON] , у відомостях про матір - [PERSON] . 12. У висновку органу опіки і піклування Шумської міської ради від 09 грудня 2022 року вказано про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. ІV. Оцінка Суду. 13. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 14. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 15. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 16. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. 17. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Щодо позовної вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. 18. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. 19. Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 20. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 21. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 22. Частина перша статті 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 23. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 24. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. 25. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. 26. В даному випадку, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, позивач посилався на положення ст. 405 ЦК України та обґрунтовував вимоги тим, що його батько [PERSON] з січня 2020 року по даний час без поважних причин не проживає в належному йому на праві власності будинку. 27. Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 28. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 29. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 30. Матеріали справи свідчать про те, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270868844 від 17 серпня 2021 року, виданого на підставі договору дарування посвідченого 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області Ковтунович О.П., реєстровий номер 903. Крім того матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідача [PERSON] у спірному будинку понад один рік. Також не надано доказів створення позивачем перешкод для проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою. 31. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Тому, враховуючи те, що судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований в житловому будинку по [ADDRESS] , однак більше одного року за вказаною адресою не проживає, позовні вимоги позивача визнав повністю, а тому позовні вимоги позивача в цій частині позову є підставними та підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги позивача про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. 32. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. 33. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. 34. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 35. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 36. Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. 37. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 38. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. 39. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. 40. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. 42. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. 43. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 44. На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 45. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом, посилався на неможливість належним чином розпорядження своїм майном (неможливість оформлення субсидії), оскільки [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають, чим чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним своїх прав. Однак у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім членом (колишнім членом) сім`ї, а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Позивачем не надано належних доказів факту не проживання відповідача - [PERSON] та її сина - [PERSON] у житловому будинку більше одного року без поважних причин, що є його процесуальним обов`язком відповідно до ст. 81 ЦПК України. Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю позивача та з поважних причин разом з малолітнім сином [PERSON] не проживає у спірному помешканні, оскільки змушена була переїхати до іншого місця проживання через сварки та конфлікти. 46. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Отже Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Разом з тим, позивачем у даній справі не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем [PERSON] його прав та законних інтересів. 47. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. 48. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. 49. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. 50. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який наявний у матеріалах справи, а безпосередньо представник Служби у справах дітей Шумської міської ради у судовому засіданні категорично заперечив щодо задоволення позову в частині визнання дитини такою, що втратила право користування житлом. Аналогічні висновки наведені Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 04 липня 2018 року в справі № 711/4431/17. 51. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 52. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. 53. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 54. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Малолітній відповідач [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. 55. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, судом не встановлено факту створення позивачу як власнику будинку перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Останнім також не надано доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований. Установивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те, що виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які вселились у спірний будинок зі згоди колишнього власника будинку та тривалий час проживали у ньому, являються його членами, буде надмірним тягарем та порушуватиме право відповідачів на повагу до житла, яке вони вважають своїм постійним місцем проживання, оскільки відповідачі законно вселилися у спірне приміщення та тривалий час проживають у спірному приміщенні й іншого житла не мають. 56. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України стаття 5 ЦПК України. 57. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Позивач, який є власником спірного житлового будинку, отримуючи його у дарунок, був обізнаний щодо проживання у ньому [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] 2010 року народження, і що відповідач тривалий час - з 1999 року проживає у спірному будинку, у тому числі із дозволу попереднього власника, крім того у будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина, права якого на житло не можуть бути порушені, іншого житла вони не мають, що дає підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Факт того, що відповідач забезпечена іншим житлом судом не встановлений. Крім того, у своїй заяві відповідач [PERSON] , вказала, що на даний час немає змоги знятися з попереднього місця реєстрації. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд зауважує, що право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову. Враховуючи викладене, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача про визнанням відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням слід відмовити. V. Розподіл судових витрат між сторонами. 58. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції № 2 від 14.09.2022 р. позивачем сплачено 992 грн. 40 коп. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. З цих підстав,

Outcome: partial