Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 19 серпня 2005 р. вона з [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Позивачем зазначається, що після укладення шлюбу сторони проживали в м. Київ, за місцем її з чоловіком роботи. З часом в їхній сім`ї почалися конфлікти, вони не змогли знайти спільних поглядів на життя. Тому вони з відповідачем ще 4 роки тому прийняли рішення про окреме проживання. Він переїхав проживати до м. Івано-Франківськ, а позивач з неповнолітнім сином залишилась проживати в м. Київ. З того часу вони з відповідачем не живуть разом, не ведуть спільного господарства. Кожен з них живе своїм життям. За таких обставин, вважає, подальше перебування в шлюбі з [PERSON] є суто формальним, оскільки суперечить її інтересам та інтересам неповнолітнього сина. Саме такі обставини є в їхньому випадку, оскільки їхній шлюб носить формальний характер, подальше перебування в шлюбі з відповідачем суперечить її інтересам та інтересам неповнолітнього сина, а тому бажає його розірвати. Враховуючи наведене просить суд про розірвання шлюбу з [PERSON] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з позивачем. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Окрім того, 03.01.2023 року позивачем подано до суду заяву, за замістом якої вона зазначила, що примирення з відповідачем, з врахуванням строку розгляду справи в суді (з лютого 2022 року) є неможливим. Крім того, до подання позовної заяви про розлучення, вони тривалий час (з травня 2018 року) проживають окремо, не ведуть спільного господарства. [PERSON] проживає зі своєю матір`ю в [ADDRESS] ), а вона з сином у [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з`явився. 12.01.2023 року від відповідача до суду надійшла заява, за змістом якої він просить про зупинення розгляду справи та призначення сторонам строк для примирення, зазначивши, що у нього ніколи не виникало думки про розлучення і про те, що його син буде проживати окремо від нього. Навпаки, він хоче, щоб дитина росла в повноцінній родині, й мала як рідну мати так і рідного батька. Просить Суд надати сторонам строк для примирення, так як його дружина та син є сенсом його життя. Вважає, що в них не має підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 27.04.2006 року сторони зареєстрували шлюб 19.08.2005 року у виконкомі Підлузької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 9. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо. Відповідач проживає у м.Івано-Франківськ, а позивач з неповнолітнім сином проживає в м.Київ. З того часу вони з відповідачем не ведуть спільного господарства. Позивач зазначила, що наміру зберігати сім`ю не має, сім`я розпалась і подальше її збереження неможливе, шлюб існує формально, подальше спільне життя з відповідачем суперечить її інтересам. В той же час, відповідач у своїй заяві від 12.01.2023 року зазначив, що вважає, що шлюб може бути збереженим, та просить суд надати сторонам строк для примирення. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України. Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. У свою чергу, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Згідно положень ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вирішуючи питання про надання строку на примирення судом встановлено, що сторони проживають окремо. Позов про розірвання шлюбу подано 01.02.2022 року. Сторони не дійшли спільної згоди щодо збереження шлюбу. Вказана обставина підтверджується, у тому числі, заявою позивачки, поданою до суду 03.01.2023 року в якій вона просила шлюб розірвати та категорично заперечила проти надання строку на примирення. Беручи до уваги те, що позивач категорично заперечила щодо примирення, а також враховуючи те, що [PERSON] не бажає зберігати подружні відносини із [PERSON] , відповідачем не наведено беззаперечних доводів щодо необхідності надання строку на примирення подружжю, а тому суд вважає доводи відповідача про збереження сім`ї безпідставними. У свою чергу, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. За визначенням ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що однією із ознак сім`ї є спільне проживання та спільний побут подружжя. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Суд вважає, що визначальним в даному випадку є вільна згода на побудову та підтримання сімейних відносин. Виходячи з обставин встановлених судом, категоричної позиції позивача з приводу розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася, її збереження не можливо, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що малолітня дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві зазначила, що після розірвання шлюбу хоче надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивач просила не змінювати на дошлюбне. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved