Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 80 000,00 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що [PERSON] належить квартира на праві власності за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелко Б.О., запис в реєстрі №4893. Відповідачі безпідставно користуються квартирою з 25 листопада 2008 року за адресою: [ADDRESS] . З огляду на проживання з 2008 року і по сьогодення, позивач як власник не отримує дохід від здачі даної квартири в оренду. Відповідно до договору оренди від 01 лютого 2021 року, укладеного між позивачем та орендарем [PERSON] , остання позбавлення можливості користуватися даною квартирою. 11 листопада 2021 року відповідачам було направлено лист претензію з вимогою сплатити понесені збитки з боку позивача і примірник договору оренди та станом на день звернення до суду відповіді ніякої не надходило. Позивач неодноразово намагався потрапити до своєї квартири, проте відповідач чинить перешкоди. Відповідачі здійснили реєстрацію своїх неповнолітніх дітей без дозволу позивача, тим самим обмежили останнього у можливості повноправно володіти своїм майном. Факт підтвердженні протиправних дій відповідачів підтверджується залучені доказами до позовної заяви, якими є акт про відмову у доступі до квартири від 21 листопада 2022 року, заява до поліції про незаконне перебування в квартирі та розгляд судової справи 755/20821/21 в Дніпровському районному суді м. Києва про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів. З огляду на те, що розгляд справи триває вже більше шести місяців позивач продовжує нести збитки по не отриманню доходів від здачі квартири в оренду. У випадку правомірної поведінки відповідачів та добровільної передачі незаконно занятої квартири, позивач міг би реально одержати доходи від здачі цього майна в оренду, що уважає упущеною вигодою. Щодо нарахування збитків, то позивач виходив з того, що за умовами договору сторони визначили вартість договору оренди у 10 000,00 грн. щомісячно, що цілком відповідає ринковій вартості суми оренди з листопада 2021 по червень 2022 року у м. Києві. Після укладення договору оренди від 01 лютого 2021 року орендар повідомив позивача про неможливість в`їхати у орендоване приміщення через відмову у доступі з боку відповідачів до квартири. Вказані обставини вказують на намагання позивача отримати дохід від надання квартири в оренду, але протиправна поведінка відповідачів у не поверненні майна завдають позивачу збитків у вигляді не отримання доходів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.07.2022 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами було отримано 18.10.2022, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивачу ухвала про відкриття провадження у справі була направлена засобами електронної пошти та була доставлена до електронної скриньки 03.08.2022. 19.10.2022 до суду від відповідача, [PERSON] , надійшов відзив, у якому остання проти позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити. Повідомляє суд, що під упущеною вигодою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Позивач стверджує, що відповідачі є особами, що самоправно зайняли житлове приміщення, вказане не відповідає дійсності. Відповідач-2, [PERSON] , проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2005 року без реєстрації зі згоди позивача. Купивши квартиру в 2004 році, позивач фактично ніколи в ній не проживала. Надавши згоду на проживання в квартирі відповідачу-2, позивач жодного разу не мала жодних претензій щодо його проживання в спірній квартирі до листопада 2021 року. В грудні 2006 року відповідач 2, [PERSON] , одружився з відповідачем 1, [PERSON] , з цього часу відповідач-1 також почала постійно проживати в спірній квартирі зі згоди позивача. З 25.11.2008 року відповідач 1 була зареєстрована в спірній квартирі, згоду на реєстрацію відповідача 1 в квартирі особисто надавала позивач. Остання жодного разу не мала жодних претензій щодо її проживання в спірній квартирі до листопада 2021 року. [INFO] у відповідачів народився син, [PERSON] . [INFO] у відповідачів народилась донька, [PERSON] . 15.05.2017 дітей було зареєстровано в спірній квартирі, на реєстрації неповнолітніх дітей разом з одним із батьків письмова згода власника квартири не потрібна. Позивач знала про реєстрацію в квартирі дітей. Весь цей час з 2005 року по сьогоднішній день, тобто протягом 17 років, відповідачі є добросовісними користувачами, весь цей час відповідачі добросовісно сплачували комунальні платежі, робили капітальний та поточний ремонт квартири за власний кошт, поліпшували квартиру. Щодо набуття позивачем квартири у власність [PERSON] зазначає наступне, [PERSON] , мати позивача та відповідача 2, успадкувала квартиру після смерті батька позивача і відповідача, [PERSON] , яку продала, а кошти від продажу віддала позивачу для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] . Тому позивач надала згоду на проживання в квартирі її брату та його сім`ї, так як квартира куплена на кошти від продажу квартири, яка належала їх покійному батьку, а не тому що є благородною і безкорисливою людиною. Походження коштів, за які була куплена позивачем квартира належними доказами підтвердити неможливо, так і не можливо довести, що мати позивача і відповідача 2 обіцяла, що ця квартира є їх спільною з сестрою. За таких обставин відповідачі проживають у квартирі. Щодо наявності у власності відповідачів іншого житла, то відповідач зазначила, що останні позбавлені можливості там проживати через відсутність умов для проживання та знаходження власності на окупованій території. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелко Б.О., [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва по зареєстрованих осіб/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] за період з 05.11.2021 по 05.11.2021 зареєстрованими значаться [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна вбачається, що [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , Ѕ та ј частина квартири за адресою: [ADDRESS] у відповідних частках належить відповідачам. З інформаційної довідки КВ-2021 №50411 від 30.11.2021 Комунального підприємства Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. 01.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) квартиру загальною площею - 44,20 кв.м. , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2004 року. 11.11.2021 [PERSON] було направлено [PERSON] повідомлення про виселення з квартири та зняття з реєстрації, у якому зазначено про необхідність звільнення належної позивачу квартири та зняття з реєстрації у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Цього ж дня, позивачем було направлено [PERSON] претензію про сплату заборгованості, з огляду на укладення договору оренди від 01.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. 18.11.2021 [PERSON] до Дарницького УП ГУНП в м. Києві було направлено заяву про злочин, відомості про який були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.11.2021. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що [PERSON] як законний власник позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. [PERSON] разом з іншими особами безпідставно живе у зазначеній квартирі, не віддає ключі та не висиляється. З акту від 27.11.2021 вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та юристу [PERSON] перебуваючи біля квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності не були відчинені двері. Орендаря по договору оренди від 01.02.2021 [PERSON] в зазначену квартиру [PERSON] та [PERSON] не впустили. Вимоги власника квартири, [PERSON] , про вселення орендаря [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності залишилися проігнорованими. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Водночас, приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так, судом було встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 04.10.2022 у справі № 755/20821/21 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про виселення відмовлено. Згідно ч.5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, рішенням суду встановлено, що позивач [PERSON] у добровільному порядку надала свою згоду на проживання та реєстрацію її брата [PERSON] та його дружини [PERSON] у належній їй квартирі, що нею не заперечувалося в судовому засіданні. Фактично, між сторонами було досягнуто усних домовленостей щодо встановлення порядку користування спірним майном, однак після виникнення конфліктних ситуацій між сторонами, позивач в односторонньому порядку вирішила розірвати такі домовленості. Вказане рішення суду набрало законної сили. У відповідності до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Так, обставини, які були предметом розгляду справи № 755/20821/21 не підлягають доказуванню у даній цивільній справі, при цьому ураховуються судом при вирішенні заявлених позовних у розрізі даного спору. Крім того, вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги у відповідності до чинного законодавства, з огляду на надані докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 03 серпня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 923/700/17 вказав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Аналізуючи наведені позивачем доводи у сукупності суд доходить до висновку, що відповідачами не було порушені будь-які права позивача на отримання прибутку від здачі майна в оренду, оскільки позивач добровільно надала згоду на проживання відповідачів у квартирі, тим самим останніми не було вчинено цивільного правопорушення у розуміння норм цивільного законодавства. Упущена вигода - це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззастережних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення. Так, судом не було встановлено, що позивачем було набуте майно для реалізації підприємницької діяльності, безпосередньо для здавання майна в оренду. Маючи на меті отримання прибутку під час проживання відповідачів у зазначеній квартирі, позивачем було укладено договір оренди із іншою особою, при цьому відповідачі, які тривалий час проживали у квартирі, сплачували комунальні платежі, піклувалися про збереження майна та були позбавлені переважного права для укладення договору оренди житлового приміщення у першу чергу. Другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 923/700/17). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на укладений між нею та [PERSON] договір оренди житлового приміщення від 01.02.2021, при цьому відповідачів про наявність такого договору не було повідомлено. Відповідачів [PERSON] повідомила через дев`ять місяців, про що свідчать повідомлення про виселення та претензія про сплату заборгованості, яка була направлена останнім 11.11.2021. Відповідно вказане свідчить, що відповідачі були позбавлені можливості у належний спосіб та в строк дізнатися про наявність договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] , що не свідчить про умисне вчинення останніми цивільного правопорушення. При цьому вказує на те, що позивач умисно не вчинила дій для запобігання порушення відповідачами у належний спосіб, володіти, розпоряджатися та користуватися належним їй майном. Враховуючи припис частини 4 статті 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. Кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (Постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №908/2261/17). Позивачем були нараховані збитки у вигляді упущеної вигоди, які остання мала намір отримати від здачі належної їй на праві власності квартири в оренду, при цьому у останньої була відсутня реальна можливість розпоряджатися належним їй майном у такий спосіб, з огляду на те, що у квартирі проживали інші особи. Також позивачем не доведено вжиття досудового врегулювання спору у строки та спосіб, які унеможливлювали настання несприятливих наслідків майнового характеру для позивача, також позивач не подала до суду належних та достатніх доказів, що указували б на вчинення дій останньою для відвернення несприятливих наслідків. Останньою не доведено, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Окрім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18). Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18). Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у ч. 2 ст. 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до ч. 1, 3 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу, з огляду на недоведеність позовних вимог та відсутність доказів на їх підтвердження. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed