Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 27.06.2003 р. - 09.08.2019 р. У період шлюбу народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу від 16.06.2021 року відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку. З лютого 2022 року відповідач аліменти на утримання сина [PERSON] не сплачує. Донька [PERSON] з 01.09.2021 року навчається у Відокремленому структурному підрозділі Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет» Фаховий коледж Київського міжнародного університету, з 01.09.2022 року оплата за навчання збільшилася з 27400 грн. до 30000,00 грн. Позивачка працює вихователем у дитячому навчальному закладі № 690 у Деснянському районі м. Києва. Заробітну плату не отримує, оскільки заклад тимчасово не працює з 24.02.2022 року. Матеріально утримувати двох дітей фінансово складно. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки у розмірі 3000,00 грн. до закінчення її навчання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.11.2022 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка подала заяву до Деснянського районного суду м. Києва про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у своїй заяві від 23.01.2023 року просив розгляд справи проводити у його відсутність, не заперечує щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки у розмірі 1500 грн. Дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2003 року, про що свідчить копія свідоцтва про одруження (а.с.3). У період шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу Деснянського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08.06.2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до довідки від 19.01.2023 року № 003/23 [PERSON] навчається на 3 курсі (спеціальність 221 «Стоматологія» ВСП ПЗВО «Київський міжнародний університет» - «Фаховий коледж Київського міжнародного університету» денна форма навчання. Навчання здійснюється на контрактній основі. Стипендія не нараховується. Термін навчання з 01.09.2020 року по 30.06.2023 року. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Законодавцем положенням ч.2 ст.51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення віку 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У абз. 1 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р. роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного. Суд враховує, що обов`язок по доказуванню позовних вимог, їх розміру, та по доказуванню тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на позивача, і не може перекладатись на відповідача обов`язок по спростуванню доводів позивача. У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач в судовому засіданні 17.01.2023 року пояснив, що він офіційно не працює, перебуває у шлюбі, дружина не працює. Враховуючи свій фінансовий стан має можливість сплачувати аліменти на повнолітню доньку у розмірі 1500 грн. Враховуючи те, що позовна заява не містить обґрунтування, а також доказів щодо розміру аліментів на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , проте в судовому засіданні 17.01.2023 року підтверджена потреба в матеріальному забезпеченні доньки, яка не працює, є студенткою денної форми навчання, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року - 2589,00 гривень. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує доводи відповідача та вимоги ст. 199 СК України і приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 1500,00 грн. щомісячно. Такий розмір суд вважає обґрунтованим, а також суттєво не вплине на майновий стан відповідача. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial