Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач)звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця поживання дитини та припинення стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що з [PERSON] (далі - Відповідач) перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.07.2013 року по 21.09.2020 року. Від шлюбних стосунків мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . Оскільки після розірвання шлюбу у судовому порядку не було вирішено місце проживання сина [PERSON] , то останній залишився проживати разом із матір`ю, однак, позивач зазначає, що він продовжував приймати учать у житті сина та утримувати його. Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2021 року вирішено стягувати аліменти із [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/4частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26.04.2021 року. Далі позивач зазначає, що з 08.06.2022 року їх спільний син став постійно проживати з ним за адресою: [ADDRESS] , відвідувати спортивну секцію « [INFO] » в СК «Дзюдо - Дніпро» в КЗ «ДЮСШД» ДОР, та навчатися в КЗО «НВК № 59» ДМР. Крім того, позивач зазначає, що він звертався до КЗ «Дніпропетровського центру соціально - психологічної допомоги» ДОР для проведення психологічного діагностування свого психоемоційного стану та психоемоційного стану свого сина [PERSON] . Згідно довідки наданої вищевказаним закладом, у підсумках діагностування зазначено, що [PERSON] на даний час бажає проживати разом із батьком, разом із ним відчуває комфортно, спокійно та вільно, батько є домінуючою особою для дитини, символізує безпеку і захист, ймовірно матір дитини має неконструктивний стиль спілкування з хлопчиком, та виходячи із результатів діагностування, дитини прагне відсторонитися від матері через образу. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд, визначити місце проживання малолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] разом із ним, [PERSON] та припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , до досягнення сином повноліття, у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, за судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2021 року за № 205/4342/21. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця поживання дитини та припинення стягнення аліментів. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що 08.06.2022 року позивач потайки забрав дитину, у звязку із чим вона була вимушена звернутись до правоохоронних органів. Відповідач також зазначає, що вона після розірвання шлюбу ніколи не перешкоджала у зустрічах, спілкуванні та ночівлі сина [PERSON] у свого батька, але, жодного разу не погоджувалася на постійне проживання сина з позивачем. Щодо припинення стягнення аліментів на час коли дитина мешкає з батьком позивач зазначає, що вона не заперечує проти задоволення позову у вказаній частині. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Після оголошення перерви у розгляді справи подав до суду письмову заяву в якій зазначає про повне підтримання позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності. Відповідачка у підготовчому судовому засідання позовні вимоги визнала в повному обсязі. Після оголошення перерви надала до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за її відсутності. У такій письмовій заяві позов визнає та просить задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та виступає у судовому процесі на стороні позивача: Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, надала суду заяву, у якій просила розгляд справи провести без її участі, винести рішення, яке відповідає інтересам дитини з урахуванням поданого до суду висновку органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд, враховуючи ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, та встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси третіх осіб, вважає за можливе звершити розгляд справи та ухвалити відповідне рішення по суті справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і ухвалює за результатами розгляду справи рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] із відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.07.2013 року по 21.09.2020 року. Судом також встановлено, що під час спільного сумісного подружнього життя у сторін народилася дитина, син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.05.2022 року. Згідно довідки № 4462 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 19.04.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Матеріалами справи підтверджено, що станом на день розгляду даної справи дитина - [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом із батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його утриманні. Судом також встановлено, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2021 року, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.04.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів згідно судового наказу № 205/3432/2021 від 08.06.2021 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , заборгованість позивача по аліментам станом на 09.08.2022 року становить 70 грн. 13 коп. Також, судом встановлено, що 02 червня 2022 року Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 253, та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , в якому зазначено прізвище дружини після реєстрації шлюбу, як « [PERSON] ». Згідно характеристики ТОВ «Аварійна сервісна служба» від 23.08.2022 року [PERSON] , 1989 р.н., який проживає за адресою: [ADDRESS] , за період проживання скарг від сусідів не надходило, правила загального проживання у домі не порушує, зарекомендував себе, як дисциплінований платник. Згідно сертифікату КП «Дніпровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпровської обласної ради серія 12 ЯЯС № 303522 від 18.07.2022 року, [PERSON] , [INFO] , в КП «ДКПЛ» ДОР, в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не значиться та за станом здоров`я може опікуватися та піклуватися над дитиною. Згідно з актами обстеження житлово - побутових умов від 01.06.2022 року, умови для проживання за адресою: [ADDRESS] , для дитини [PERSON] , [INFO] створені задовільнені, є окрема кімната в наявності, диван, шафа, стіл для навчання, комп`ютер, дитячі іграшки, художня література, сезонний одяг, взуття, стосунки в сім`ї традиційні, сім`я благополучна, та дитина періодично проживає з батьком та з матір`ю, батьком створені відповідні умови для проживання дитини. Згідно Довідки наданої КЗ «Дніпропетровський центр соціально - психологічної допомоги» ДОР від 30.06.2022 року за № 34, у підсумках діагностування зазначено, що [PERSON] на даний час бажає проживати разом із батьком, разом із ним відчуває комфортно, спокійно та вільно, батько є домінуючою особою для дитини, символізує безпеку і захист, ймовірно матір дитини має неконструктивний стиль спілкування з хлопчиком, та виходячи із результатів діагностування, дитини прагне відсторонитися від матері через образу. Згідно висновку Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 09.01.2023 року № 3/9-9, такий компетентний орган вважає за доцільне в інтересах дитини визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , [INFO] . V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із батьком, суд виходив із наступного. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.ч. 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Положеннями ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу норми, що міститься у ч. 1 ст. 160 СК України вбачається, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу наведених норм матеріального закону, практики Європейського суду з прав людини вбачається, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В даному випадку, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому його сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання такої дитини, обов`язком батьків діяти в його інтересах. Суд вказує, що згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як зазначалось вище, відповідним висновком Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської радивід 09.01.2022 року № 3/9-9 вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , [INFO] . Відповідач будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на спростування доводів вказаного висновку суду не подала, позов в цій частині визнала. Тому, з метою забезпечення саме найкращих інтересів дитини, суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по суті вказаної позовної вимоги та визначити місце проживання дитини саме з батьком. Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів, суд виходив із наступного. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст.273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу вказаних законодавчих норм вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що на даний час малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується вищевказаними письмовими доказами. Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено судом вищевказана дитина з 08.06.2022 року проживає з батьком, позивачем по справі, та повністю знаходиться на його утриманні. У зв`язку із чим суд доходить висновку про наявну зміну обставин, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2021 року, оскільки дитина фактично проживає із платником аліментів. Таким чином, вказані вимоги позивача про визначення місця поживання дитини та припинення стягнення аліментів, ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню у їх повному обсязі, а визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved