Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги мотивує тим, що з 1990 року він проживав на території України у [ADDRESS] . За паспортом громадянина СРСР серії [NUMBER] він був зареєстрований по [ADDRESS] та 26 березня 1999 року знятий з реєстраційного обліку. З 1999 року по даний час заявник відбуває покарання. [PERSON] зазначає, що з 1990 року постійно проживав на території України, оскільки 01 вересня 1990 року по 01 лютого 1992 року навчався на денному відділенні Мореходного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» та проживав у гуртожитку. З вересня 1995 року по серпень 1999 року працював по найму різноробочим у кооперативі «Червона зірка» і проживав у службовому приміщенні на території кооперативу за адресою: [ADDRESS] . Батьки заявника [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] , маючи тимчасову посвідку на проживання на території України, до дня своєї смерті постійно проживали на території України у м. Одеса. Сестри заявника [PERSON] та [PERSON] , є громадянками України. На адвокатський запит посольством рф повідомлено, що з огляду на відсутність постійної реєстрації на території росії у [PERSON] на 06 лютого 1992 року, то набути російське громадянство він не міг, а згідно довідки від 18 листопада 2021 року генконсульства рф в м.Одесі останнє повідомило про відсутність громадянства рф у заявника. За таких обставин, посилаючись на норми Закону України «Про громадянство» щодо встановлення належності до громадянства України, просить встановити факт свого проживання на території України на момент набрання чинності вищезазначеним законом станом на 13 листопада 1991 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2022 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Користуючись своїм правом, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало відзив на заяву, де в задоволенні заяви просить відмовити. Так зазначає, що заявник має на меті встановити проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, оскільки цей факт має значення для встановлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України». Вказує на те, що судами у справах №127/2966/19 та №127/12354/20 уже вирішувалося питання про встановлення факту проживання на території України, дана цивільна справа ґрунтується на тих самих доказах, що і попередні заяви. Однак звертають увагу, що [PERSON] згідно інформації його паспорта зразка громадянина СРСР від 25 лютого 1992 року серія [NUMBER] є громадянином рф, про що зазначено на зворотній стороні титульної сторінки паспорта. Законодавство рф про громадянство передбачає, що громадянами визнаються всі громадяни бувшого СРСР, які постійно проживають на території рф на день вступу закону в силу, тобто 06 лютого 1992 року, однак, паспорт [PERSON] виданий 25 лютого 1992 року, тобто після вступу в силу закону про громадянства РФ. Тобто паспорт видавався державою рф, а не СРСР. Окремо зазначають, що встановлення належності до громадянства України згідно ст. 3 Закону України «Про громадянство України» стосується осіб, які не отримали громадянство інших країн. Враховуючи викладене, даний встановлений факт не буде мати юридичного значення для заявника, оскільки він не зможе реалізувати дане рішення у органах міграційної служби України, оскільки він є громадянином рф, а встановлення факту проживання на території України на 13 листопада 1991 року є фактично встановлення належності до громадянства України та є підставою для видачі паспорта громадянина України громадянину рф без будь-якого зобов`язання відмовитися від громадянства іншої держави, а відтак суперечитиме Конституції України. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Олексієнко О. І. вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити у повному з підстав, що у ній викладені. Надалі в судові засідання не з`явилася, будучи повідомленою про судове засідання, а тому,\~з урахуванням приписів\~ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті у відсутність заявника та його представника з ухваленням рішення у справі, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини учасників справи. Представник Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Скляр О. В. вимоги заяви просив залишити без задоволення. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов такого висновку. Судом установлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] у м. Черкеск Ставропольського краю республіки РСФСР, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 лютого 1975 року міським ЗАГС у м. Черкеск Ставропольського краю республіки РСФСР. За даними вказаного свідоцтва про народження батьками [PERSON] є: мати [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 січня 2018 року, батько [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18 грудня 2018 року. Батьки проживали на території України, отримавши тимчасову посвідку на постійне проживання: батько [INFO] , а мати [INFO] , що підтверджується відповідно посвідками серії [NUMBER] та серії ОД №817/05. Згідно архівної довідки від 07 травня 2020 року №18 Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» [PERSON] дійсно навчався у Одеському морехідному училищі технічного флоту (назва закладу надалі змінювалася внаслідок перейменування та реорганізації) на денному відділенні за спеціальністю «Гідротехнічне будівництво» з 01 вересня 1990 року по 01 лютого 1992 року (наказ про відрахування від 01 лютого 1992 року №8). Поновлений на навчання з 01 вересня 1992 року, відрахований вдруге з 25 січня 1993 року (наказ про відрахування від 25 січня 1993 року №4/л). У домовій книзі коледжу немає інформації про проживання (прописку, реєстрацію) [PERSON] у гуртожитку. За даними довідки від 22 грудня 2018 року №7 [PERSON] у період з вересня 1995 року по серпень 1999 року працював по найму різноробочим в дачно-будівельному кооперативі «Червона зірка» за адресою: [ADDRESS] та використовував для постійного житла службове приміщення на території кооперативу за вказаною адресою. Також у матеріалах справи міститься копія паспорта зразка громадянина СРСР серії [NUMBER] , виданого 25 лютого 1992 року відділом внутрішніх справ м. Черкеська. На титульній сторінці паспорта також зазначено, що заявник є громадянином рф згідно закону ст. 13 ч. 1 Закону рсфср «О гражданстве» від 28 листопада 1991 року, видано до паспорта серії [NUMBER] , дата видачі 30 березня 1995 року, серія [NUMBER] . Згідно відміток у паспорті зразка громадянина СРСР серії [NUMBER] , виданого 25 лютого 1992 року, встановлено, що [PERSON] з 25 лютого 1992 року ( дата видачі паспорта) по 14 серпня 1992 року та з 07 вересня 1994 року по 26 березня 1999 року був зареєстрований у м. Черкеськ. Листом від 10 серпня 2020 року № 3737 консульський відділ посольства рф в Україні повідомив, що згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1948-І від 28 листопада 1991 року «Про громадянство російської федерації» громадянами рф визнаються всі громадяни бувшого СРСР, які постійно проживали на території рф на день вступу Закону в силу (06 лютого 1992 року). Приймаючи до уваги факт відсутності постійної реєстрації на території рф у [PERSON] на момент вступу в силу вказаного Закону, набути російське громадянство за визнанням він не міг. Додатково зазначено, що після перевірки по облікам [PERSON] по питанню набуття/виходу із громадянства рф в консульський відділ посольства РФ в Україні у встановленому законом порядку не звертався. Згідно відкритої інформації Єдиного державного реєстру судових рішень дані обставини також встановлені судовими рішеннями під час розгляду справ № 127/2966/19 за заявою [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, № 127/26354/20 за заявою [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року. Згідно довідки генконсульства рф в Одесі від 18 листопада 2021 року [PERSON] не набував громадянства рф та не є громадянином рф. На даний час [PERSON] засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в ДУ «Вінницька УВП (№1)» з 01 лютого 2022 року. У ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у ч. 1 ст. 8, ст. 21, ч. 1 ст. 24 Конституції України. У ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема проживання на території України. Встановлення факту проживання на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений указом Президента України від 27\~березня 2001\~року №\~215\~(далі\~ Порядок\~№215),\~постановленим з метою організації виконання\~Закону України «Про громадянство України», відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України. Абзацом 1 п. 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку № 215 заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні. Підпунктом «а» п. 7 Порядку № 215 передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Згідно з п. 9 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом проживання в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року в справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19. Таким чином, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення факту \~проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши усі надані заявником докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не довів того факту, що він проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року. На підтвердження власних доводів щодо перебування на території України станом на 13 листопада 1991 року заявник вказує на навчання на денному відділенні Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія ( назва навчального закладу до 1994 року - Одеське морехідне училище технічного флоту) з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року та з 01 вересня 1992 року до 25 січня 1993 року. Однак навчання\~ [PERSON] \~в м. Одесі у період визначених дат не є беззаперечним доказом проживання особи в Україні, тим більше належить врахувати, що згідно наданої заявником архівної довідки із навчального закладу він двічі був відрахованих з навчання та причина відрахувань не встановлена. Крім того у гуртожитку навчального закладу [PERSON] не проживав, інформації про проживання (прописку, реєстрацію) у домовій книзі коледжу нема. Доказів про проживання за будь-якою іншою адресою на території України станом на 13 листопада 1991 року нема. Факт проживання\~ [PERSON] на території України\~в інший період із вересня 1995 року по серпень 1999 року, згідно довідки дачно-будівельного кооперативу «Червона зірка», у даному випадку не має правового значення для встановлення належності до громадянства України, оскільки не охоплює період, який підлягає встановленню. Докази проживання батьків з 2004 року (батько) та 2005 року (мати) на території України у м. Одеса, а також докази громадянства рідних сестер заявника не підтверджують проживання [PERSON] на території України у спірний період станом на 13 листопада 1991 року. Сукупний аналіз наведеного свідчить, про те, що письмовими доказами беззаперечно не підтверджено, що [PERSON] проживав та на яких правових підставах проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року, а тому суд вважає, що заявник не довів належним чином ті обставини, на які він посилається як на підставу власної заяви. Крім того, факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки. Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року. Як встановлено судом, [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту його проживання на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року з метою встановлення належності до громадянства України. Відповідно до Договору між УРСР та ррфср, підписаного19 листопада 1990 року, що набрав чинності 14 червня 1991 року, сторони договору гарантували громадянам СРСР, які проживають на території УРСР і ррфср, після прийняття сторонами законів про громадянство право зберегти громадянство тієї сторони, на території якої вони проживають. Відповідно ч.\~1\~ст. 13 закону ррфср № 1948-І від 28 листопада 1991 року «Про громадянство російської федерації» громадянами рф визнаються всі громадяни бувшого СРСР, які постійно проживали на території російської федерації на день вступу Закону в силу (06 лютого 1992 року), якщо протягом року після цього дня не заявлять про своє небажання перебувати в громадянстві ррфср. В свою чергу з копії паспорта зразка 1974 року громадянина СРСР від 25 лютого 1992 року серія [NUMBER] , наданого заявником, слідує, що [PERSON] є громадянином рф на підставі ч. 1 ст. 13 Закону РСФСР «Про громадянство російської федерації» від 28 листопада 1991 року, про що свідчать відповідні записи та ці обставини не спростовується відповідями консульства рф, а тому встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не матиме правового значення та юридичних наслідків на визнання належності до громадянства України. Щодо посилання представника заявника на самий паспорт як паспорт громадянина СРСР, то як вказувалося він містить відмітку про громадянство рф заявника. При цьому слід врахувати, що зразок бланка паспорта громадянина рф був затверджений лише 08 липня 1997 року (постанова уряду рф від 08 липня 1997 року №828) та його видача запроваджена лише з 01 жовтня 1997 року з поетапною заміною до 01 липня 2004 року паспорта громадянина СРСР на паспорта громадянина рф. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed