Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

У серпні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 07.12.2007 року [PERSON] відкрито картковий рахунок з кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 21600,00 грн. Позичальник підтвердила підписом у анкеті-заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою особи прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. [INFO] позичальник [PERSON] померла. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є [PERSON] . На виконання вимог ст.1281 ЦК України позивачем 14.07.2021 року направлена претензія кредитора до Олександрійської міської державної нотаріальної контори. 20.08.2021 року отримано відповідь державної нотаріальної контори. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Таким чином, відповідач [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Станом на день смерті заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором становить 12600,00 грн. (заборгованість за тілом кредиту). Спадкоємцю [PERSON] 12.09.2021 року було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій з боку спадкоємця щодо погашення заборгованості по кредиту не здійснено, тому банк просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 12600,00 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 29.09.2022 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.71). Ухвалою суду від 23.11.2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено в частині витребування копії спадкової справи ( а.с.89). Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.75, 91). В матеріалах справи міститься клопотання представників позивача [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, клопотання і заяви з боку позивача відсутні, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с.59, 66, 84, 85). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає оскільки не є спадкоємцем померлої, просить у задоволенні позову відмовити (а.с.80, 92, 120). Суд на підставі ст.ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів у відсутність зазначених осіб. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг, за яким остання отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту (а.с.34). [PERSON] \~в зазначеній\~заяві вказала свої персональні дані, ознайомилася і погодилася з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с.34 зворот). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, кредитний ліміт періодично змінювався (а.с.33). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. [INFO] позичальник [PERSON] померла, що підтверджується світлокопією свідоцтва про смерть, актовий запис №945 (а.с.51, 104). Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 07.12.2007 року (а.с.7-20), з якого вбачається, що станом на 13.01.2022 року за позичальником [PERSON] рахується заборгованість в загальній сумі 12600,00 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту. Отже, в судовому засіданні встановлено, що зобов`язання позичальником [PERSON] виконувалися не належним чином та не регулярно, чим істотно були порушені умови кредитного договору. Відповідно до статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За змістом статей 1216, 1218 ЦК України у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Кредитні правовідносини, які виникли між АТ КБ «ПриватБанк» та позичальником [PERSON] допускають правонаступництво. Відповідно до ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. При цьому, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. Кредитор вправі звернутись до будь-якого нотаріуса за місцем відкриття спадщини, тобто до нотаріуса нотаріального округу за останнім місцем проживання померлого. В такому випадку нотаріус відкриває спадщину за заявою кредитора, адже наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» визначено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви спадкоємця про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини, претензії кредитора та ін. Нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту. З копії спадкової справи (а.с.93-119 ) вбачається, що позивач в порядку ст.1281 ЦК України в шестимісячний строк з дня коли він дізнався про відкриття спадщини звернувся до нотаріальної контори з претензією кредитора до спадкоємців [PERSON] , вих.№SAMDNS0000014689416 від 24.06.2021 року (а.с.52, 53), у якій повідомив про заборгованість спадкодавця у розмірі 12600,00 грн. Спадкова справа №408/2021 (№ у спадковому реєстрі 68156478) Олександрійською міською державною нотаріальною конторою №1 Кіровоградської області була заведена на підставі вказаної претензії ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивачу було надано відповідну відповідь №5306/02-14 від 26.12.2017 року (а.с.54). [PERSON] було направлено лист-претензію від 30.08.2021 року за вих.№SAMDNS00000146894, згідно із якою банк пред`явив свої вимоги про стягнення заборгованості в сумі 12828,87 грн. (а.с.55, 56-57). Проте, відповідач дій щодо задоволення вимог кредитора в частині погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 07.12.2007 року, не вчинила. Згідно з нормою ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у ст.1219 ЦК України (статті 1218 цього Кодексу). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.3 та 4 ст.1268 ЦК України, ст.1269 ЦК України. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, згідно із ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця. Виходячи з наведених норм, при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора спадкодавця встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням факту прийняття спадщини спадкоємцями, кола спадкоємців, переліку і вартості отриманого останніми у спадщину майна. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України передбачає обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про одержання відповідачем майна у спадщину після смерті боржника [PERSON] за рахунок якого вона могла би погасити заборгованість. З копії спадкової справи (а.с.93-119 ) вбачається, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] звернулася її донька [PERSON] , яка прийняла спадщину згідно ч.3 ст.1268 ЦК України (а.с.103). 28.10.2021 року [PERSON] , державним нотаріусом Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 Кіровоградської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.117 зворот) згідно якого спадкоємцем майна [PERSON] , 1952 року народження, яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що саме [PERSON] має бути відповідачем у даній справі. Однак, як вбачається із матеріалів справи позивач АТ КБ «ПриватБанк» не заявляв жодних вимог до [PERSON] як відповідача, спадкоємиці боржника [PERSON] . Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц. Відповідно до ч.1,2 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. При цьому, клопотання повинно бути заявлене на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі. Суд, з урахуванням принципу диспозитивності, не має права проводити заміну неналежного відповідача належним чи залучення співвідповідача з власної ініціативи. Як вбачається з матеріалів справи позивачем клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи залучення співвідповідача не заявлялось. Отже, з огляду на те, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати, суд відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed