Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

В листопаді 2021 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що\~відповідно до укладеного кредитного договору від 28 травня 2008 року № VIXRRX06810067 [PERSON] отримала кредит у розмірі 5107,56 грн строком до 26 травня 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 10.11.2021 має заборгованість в розмірі 14699,56 грн, з яких 658,91 грн заборгованість за кредитом; 180,16 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1961,28 грн заборгованість із комісії за користування кредитом; 11899, 21 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Оскільки законодавством не передбачено обов`язку вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, та кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у\~розмірі 13975, 03 грн, яка складається з: 658,91 грн заборгованість за кредитом; 180,16 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1961,28 грн заборгованість із комісії за користування кредитом; 11174, 68 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 03.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали для відзиву на позовну заяву. Копію ухвали суду та позовної заяви отримано відповідачкою 25.01.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. По справі встановлено, що 28.05.2008 року [PERSON] підписала анкету-заяву позичальника № VIXRRX06810067 , згідно з якою ЗАТ КБ «ПриватБанк» (який перейменовано в АТ КБ «ПриватБанк») надає позичальнику строковий кредит у сумі 5107,57 грн на строк 24 місяці з 29.05.2008 року по 26.05.2010 року включно на придбання товару, а також у розмірі 195,97 грн на сплату страхового платежу, за сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 818,16 грн та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 122,58 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному прядку: щомісяця в період сплати за який приймається період з «20» по «25» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 363,41 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1 Умов за кожен день прострочки. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), Тарифами складають між ним і банком кредитно-заставний договір. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), які були надані у письмовій формі. Також в анкеті заяві позичальник своїм підписом засвідчила отримання кредитної картки № [NUMBER] та ПІН-коду до неї 29.05.2008 (а.с.7). Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 10.11.2021 року становить 14699,56 грн, з яких 658,91 грн заборгованість за кредитом; 180,16 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1961,28 грн заборгованість із комісії за користування кредитом; 11899, 21 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Сума до стягнення 13975, 03 грн, яка складається з: 658,91 грн заборгованість за кредитом; 180,16 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1961,28 грн заборгованість із комісії за користування кредитом; 11174, 68 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.4-6). Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (частини перша-третя статті 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. \~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК), Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення\~параграфа 1\~цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із\~ч.ч.\~1,3\~ст.\~549\~ЦК України\~неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з \~частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач звернувся\~до суду\~з таким\~позовом з\~підстав порушення\~ [PERSON] \~умов договору\~від 28.05.2008\~за № VIXRRX06810067. Обґрунтовуючи право вимоги крім розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на анкету-заяву про від 28.05.2008, підписану сторонами, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ). Вказаними вище доказами позивачем у достатній мірі доведений факт отримання відповідачем оспорюваного кредиту, що узгоджується із правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року в справі №755/18246/15-ц. Отримання вказаного оспорюваного кредиту також не заперечено відповідачем. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею, з огляду на таке. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: підстави, порядок нарахування, розміри і строки сплати неустойки (пені), у тому числі у разі виникнення прострочених зобов`язань. А саме згідно з п.5.1 Умов при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу. Сплата пені здійснюється в гривні. Терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (п. 5.5. Умов). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені) за прострочення погашення кредиту у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій\~статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 12\~лютого 2020 року у справі № 136/840/17. Надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) , з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, як було зазначено, сама анкета-заява, підписана позичальником 28.05.2008 не містить порядку нарахування, розмірів і строків сплати неустойки (пені). Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) без дати не містять підпису [PERSON] . Отже, умови договору, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про нарахування пені не були погоджені позичальником, а тому не є частиною кредитного договору та відсутні підстави для нарахування пені та стягнення її з відповідача. З урахуванням основних засад щодо диспозитивності цивільного судочинства в межах заявлених вимог суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення заборгованості за пенею є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення у повному обсязі. Також не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо стягнення комісії, з огляду на таке. Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. \~ \~ \~ \~ Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Кредитно-заставним договором від 28.05.2008 року № VIXRRX06810067, укладеним шляхом підписання анкети-заяви позичальником, передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 122,58 грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, умови кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача,\~як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. До таких\~правових висновків\~дійшов Верховний\~Суд,\~зокрема у\~постанові від\~20.02.2019\~у справі\~№ 666/4957/15-ц,\~у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі № 524/5152/15-ц. Таким чином,\~з урахуванням\~висновків викладених\~у постановіОб`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі № 524/5152/15-ц, положення кредитного договору\~від 28.05.2008 року №\~VIXRRX06810067 про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемними, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 і такі умови договору порушують публічний порядок. Отже, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією за договором від 28.05.2008 року №\~VIXRRX06810067 є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. \~\~\~Щодо розміру заборгованості по тілу кредиту та процентів за користування кредитом, яка підлягає стягненню з позичальника, то суд виходить із суми заборгованості, визначеної банком станом на 10.11.2021 року:658,91 грн - заборгованість за кредитом та 180,16 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом. Однак, з урахуванням коштів, сплачених [PERSON] на погашення комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 367,74 грн (20.06.2008 -122,58 грн; 21.07.2008 -122.58 грн; 20.08.2008 -122,58 грн), які не підлягали сплаті як такі, що були заборонені нормативно-правовими актами і умови про їх сплату є нікчемними, такі платежі підлягають врахуванню при визначенні остаточної суми заборгованості судом, шляхом їх зарахування на погашення інших складових заборгованості, а саме 658,91 грн + 180,16 грн 367,74 грн, а тому сума до стягнення становить 471,33 грн заборгованість за кредитом. З урахуванням наведеного, позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 28.05.2008, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 471,33 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. Також пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України\~необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви до суду в розмірі 2270 грн, а саме 76,56 грн.

Outcome: partial