Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом в якому зазначав, що перебував у шлюбі з відповідачкою з 25.08.2017 року. 28.07.2022 р. рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (справа № 336/3045/22 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . В позові [PERSON] вказав, що відповідач ще у серпні 2021 року, до розірвання шлюбу, зібрала свої особисті речі та поїхала жити до матері, залишивши йому сина, а у листопаді 2021 року вона заключила контракт та пішла служити на військову службу радіотелефоністом. Позивач, вказуючи на те син проживає разом з ним і знаходиться на його повному утриманні, а відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні дитини, просив суд визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2022 року відкрито у справі загальне позовне провадження. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи - 21 вересня 2022 року о 16-15 год. (а. с. 22-23). 21.09.2022 р. фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Підготовче судове засідання за клопотанням представника позивача відкладено на 04.11.2022 року (а. с. 25). 04.11.2022 р. фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Підготовче судове засідання відкладено на 04.11.2022 року (а. с. 37). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2022 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті на 08.12.2022 року о 15-30 год. Клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано від 3-ї особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком (а. с. 38). Судове засідання від 08.12.2022 року було відкладено на 24 січня 2023 року - у зв`язку з клопотанням представника органу опіки та піклування щодо надання часу для обстеження умов проживання дитини з батьком, для розгляду питання на комісії з питань захисту прав дитини та надання відповідного висновку (а. с. 51). 16.01.2023 р. від позивача [PERSON] надійшло клопотання про виклик та допит свідка - [PERSON] та клопотання про долучення доказів (а. с. 57-58; 59-61). 18.01.2023 року від 3-ї особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 82-83). В судове засідання, яке відбулось 24.01.2023 року з`явилися позивач [PERSON] , представник відповідача - адвокат Гуртовенко П.А., свідок [PERSON] . Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі представника третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, оскільки третя особа належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, від неї надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] (а. с. 86-88). Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 5-6). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2022 року. При вирішенні питання про розірвання шлюбу сторони не вимагали визначення місця проживання малолітнього сина, оскільки за адресою проживання позивача ( [ADDRESS] ) крім нього також зареєстровані і відповідач, і їх дитина (а. с. 10-11; 14). Натепер це питання виникло в зв`язку з тим, що відповідачка - мати малолітньої дитини не може проживати разом із сином ( [PERSON] , [INFO] ), приділяти йому належну увагу, брати участь у його вихованні, оскільки з 30.11.2021 року перебуває на військовій службі - контракт укладений із військовою частиною, що розташована у м. Авдіївка Донецької області (а. с. 13). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У пункті 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Тобто, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При розгляді справи судом досліджені надані позивачем докази. Так, позивач надав суду довідку з дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 43 «Росинка», з якої вбачається, що малолітнього [PERSON] було зараховано до цього дошкільного закладу з 02.09.2019 року. Дитина відвідувала спеціальну групу для дітей віком від 3-х до 4-х років з порушенням опорно-рухового апарату, останній день відвідування 23.02.2022 року (а. с. 12). Також позивач надав копії консультативних висновків дитячого лікаря-невролога від 07.09.2022 р. та від 21.09.2022 р, зі змісту яких видно, що [PERSON] має труднощі вимови звуків, діагноз: дизартрія легкого ступеня, резидуального ґенезу, прості моторні тики. Рекомендація лікаря: МРТ мозку, заняття з логопедом, басейн 2 рази на тиждень постійно, заняття спортом та вживання лікарських засобів. Також до письмових доказів позивачем додано ехоенцелографію [PERSON] від 11.02.2022 року (а. с. 62-64). В матеріалах справи наявна консультативна довідка логопеда від 22.12.2022 року стосовно дитини [PERSON] та надано рекомендації щодо необхідності постійних занять з логопедом та консультацій у психоневролога (а. с. 69). З довідки закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 217 «Грайлик» вбачається, що [PERSON] [INFO] зарахований до цього дитячого закладу в логопедичну групу № 2 згідно висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 16.02.2022 року № ІРЦ 85009/2022/313221. Дитина відвідує дистанційні заняття, виконує завдання, є зворотній зв`язок (а. с. 68). Також позивачем надано товарний чек від 20.12.2023 р., в якому вказано, що [PERSON] відвідує заняття з хореографії з 10.06.2023 р. по теперішній час (а. с. 70). Вказані письмові докази свідчать про те, що малолітній [PERSON] має хронічну хворобу - дизартрію - порушення мовлення, яка виникає внаслідок органічного ураження центральної нервової системи, а позивач (як батько) приділяє достатню увагу лікуванню та реабілітації сина [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його сином. Після укладення шлюбу позивач з відповідачкою мешкали разом із у [ADDRESS] , разом батьками позивача. Вказана квартира у рівних частках належить свідку, позивачу, його матері та сестрі. Як пояснював свідок, два роки тому відповідач уклала контракт із Збройними силами України та виїхала до місця проходження служби. У зв`язку із чим [PERSON] опікується позивач, який через особливості дитини, не може вийти на роботу. Фактично утримують внука свідок та його дружина, проти чого вони не мають заперечень. З характеристики з місця проживання позивача [PERSON] видно, що він проживає за адресою: [ADDRESS] разом з батьками: [PERSON] , [ADDRESS] та з сином [PERSON] . Сусідами характеризується з позитивного боку. Турботливий та відповідальний батько, опікується здоров`ям та розвитком сина. У побуті завжди ввічливий, тактовний, чуйний, працелюбний. За характером спокійний, врівноважений, шкідливих звичок не має (а. с. 67). [PERSON] , [ADDRESS] (дід та баба дитини) мають достатній дохід (а.с. 65-66), щоб наразі утримувати дитину та її батька, який, враховуючи довідки щодо стану здоровя дитини, не працевлаштовуваний через необхідність догляду за дитиною. Таким чином, вказана характеристика та показання свідка [PERSON] свідчать про те, що малолітній [PERSON] проживає в повноцінній родині, в якій є люблячі його рідні батько, дідусь та бабуся, що дуже важливо для дитини з вадами центральної нервової системи. З висновку комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини від 16.01.2023 року видно, що спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 22.12.2022 року було проведено обстеження умов проживання у житини [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання добрі. Житло складається з двох кімнат, кухні, коридору і роздільного санвузлу. Уся необхідна техніка та побутові меблі у наявності. Дитина мешкає у кімнаті разом з батьком, є окреме ліжко, шафа з іграшками та одягом за сезоном, канцелярія. Батьком створені належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дитини (а. с. 72-73). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Відтак, чинне законодавство встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Згідно з вимогами ч. 1, ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Тому суд при ухваленні рішення враховує те, що натепер (за умов воєнного стану) військовослужбовець [PERSON] (мати малолітнього [PERSON] ) в силу особливостей своєї служби не має можливості здійснювати постійний нагляд та виховання дитини, займатися проблемами лікування сина та регулярно проводити з ним заняття, які передбачені програмою дошкільного навчального закладу. Суд вважає, що в разі задоволення позову інтереси та права [PERSON] порушені не будуть, оскільки її ніхто не позбавляє права приймати участь у вихованні та утриманні дитини, батько не заперечує проти побачень матері з сином. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком відповідає першочерговому врахуванню інтересів дитини. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність спору щодо місця проживання дитини та, як наслідок, про залишення позову без задоволення, з огляду на таке. У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. Матеріали справи не містять доказів вчинення сторонами дій чи настання обставин, які б свідчили про відсутність неврегульованого питання щодо визначення місця проживання дитини сторін або що сторонами належним чином врегульовано це питання. За наведеного позов [PERSON] має бути задоволений в повному обсязі. Позивачем заявлено також вимоги про стягнення з відповідача судового збору, який було сплачено пр. подачі позову. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved