Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-12 00:00:00

11 січня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить: розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем, [PERSON] , 12.05.2017 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 931; після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище [PERSON] ; стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом вказаної справи. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана судді Приморського районного суду м. Одеси Косіциній В.В. Ухвалою від 15 грудня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу про розірвання шлюбу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. У судове засідання, призначене на 13 січня 2023 року, сторони не з`явилися. Від відповідача 11 січня 203 через канцелярію суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу за їх відсутності та у повному обсязі визнав позов; від позивача 13 січня 2023 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та підтримання нею позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою усіх учасників справи у судове засідання, його фіксування за допомогою технічних засобів не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд,дослідивши матеріали справи та враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 24 ч.1 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що 12 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] 12.05.2017 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 931 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у подружжя є спільна дитина [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою. Спорів щодо місця проживання дитини та майнового спору у сторін немає. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивачка скористалася своїм правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач вказує на те, що причинами для розірвання шлюбу є погіршення стосунків з відповідачем, різні погляди на сімейне життя, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виховання та витрат на дитину, що і призвело до виникнення частих конфліктів, втрата почуття любові й поваги один до одного, втрата мети створення та існування сім`ї, відсутність спільних інтересів. Відповідно до ст.. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам сторін та їх спільної доньки. У зв`язку із вище викладеним, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується квитанцією № 178131626 від 09.11.2023 року. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 992 грн. 40 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях чч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». При цьому разом із позовною заявою позивачем надано Ордер на надання правничої допомоги на ім`я [PERSON] та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, однак всупереч положенням ч. 3 ст. 137 ЦПК України та сталої позиції Верховного Суду щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, позивачем не надано ні договору про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), ні розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги). При цьому, позивач не вказує суми судових витрат на оплату правничої допомоги, яку вона просить стягнути з відповідача. Суд наголошує на тому, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року (справа № 638/7748/18) зазначено, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. На підставі вище суд прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню, оскільки необхідність їх стягнення не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами. На підставі вище викладеного, та

Outcome: partial