Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС» та, мотивує свої вимоги тим, що з 01 липня 2019 року по 08 липня 2020 року він працював у відповідача на посаді менеджера з продажу автомобілів. При звільненні відповідачем не було здійснено з ним розрахунку заборгованої заробітної плати за квітень 2020 року, за травень 2020 року, за червень 2020 року та липень 2020 року включно, а також заробітну плату в розмірі трьох місячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України. Позивач зазначає, що був вимушений звільнитись з займаної посади та розірвати трудовий договір, так як ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС» систематично порушувало його права, тим самим порушуючи законодавство про працю, зокрема: - затримка та заборгованість по виплаті заробітної плати; (копія виписки з банку про нарахування заробітної плати надається від 11 червня 2002 року); - затримка розрахунку при звільненні і не в повній мірі (копії заяви про звільнення, вимога, копія трудової книги та наказ про звільнення надаються); - затримка трудової книги і внесений невірний запис, згідно його заяви; - вимагали підписувати протиправні документи - заяву заднім числом за власний рахунок. Відповідачем не здійснено виплати йому компенсації та нарахування всіх належним сум до виплати. 24 червня 2020 року ним була подана заява (поштою лист №4000510020663, яка отримана відповідачем 02 червня 2020 року) про звільнення за ст. 38ч.3 КЗпП, але в супереч чинного законодавства, відповідач звільнив його за власним бажанням. 06 липня 2020 року він звернувся до відповідача з Вимогою (поштовий лист № 4003403164139) про виплату всіх необхідних нарахувань, що належать йому згідно чинного законодавства, проте його звернення було проігноровано відповідачем. 08 липня 2020 року відповідач розрахувався з ним не в повній мірі, не виплативши йому суму, яку він заборгував по заробітній платі та не повернув вчасно трудову книжку, в наказі, який було йому надіслано зазначено, що за трудову книжку роботодавець відповідальності не несе. Крім того, позивач зазначає, що вищенаведені дії відповідача призвели до його моральних страждань, він втратив довіру до оточуючих, його соціальні зв`язку значно погіршились, оскільки він втратив відчуттям захищеності, більше не довіряє людям, які пропонують роботу, оскільки боїться, що його знов введуть в оману. Внаслідок чого було підірвано його здоров`я, що змусило його позичати гроші, користуватися кредитними картками, так як він винаймав житло в м. Києві, він вимушений був платити за житло кредитними коштами, та платити за них відсотки з вини роботодавця, який затримав його заробітну плату. Таким чином, вважає, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 50\~000 грн. 17 грудня 2021 року позивач остаточно уточнив позовні вимоги, зазначивши, що у відповідності до наказу відповідача № 0708/к-1 його було звільнено з посади з 08 липня 2020 року. У відповідності до розрахункових листів відповідача та довідки ОК-7 відповідачем нараховано до виплати заробітну плату, зокрема: за квітень 2020 року - 4345,17 грн, за травень 2020 року 2201,17 грн, за червень 2020 року -1901,01 грн. Проте всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України відповідач не провів повний розрахунок з позивачем та не виплати заробітну плату за квітень-червень 2020 року у розмірі 8447 грн 35 коп. Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за квітень-червень 2020 року у розмірі 8447,35 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з моменту звільнення до моменту постановлення судового рішення) виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 242 грн. 76 коп., та 50000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 18 серпня 2020 року позивачем надано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 32-33). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2020 року позовну заяву повторно залишено без руху, надано час позивачу для усунення недоліків. 22 вересня 2020 року представником позивача надано суду документи на виконання ухвали суду від 07 вересня 2020 року. 07 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 15 жовтня 2020 року представником позивача надано суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2020 року відкрито провадження по справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання на 18 лютого 2021 2021 року о 09 год.40 хв. 18 лютого 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 14 червня 2021 року, 15 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою в судове засідання представника відповідача. 14 червня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 23 вересня 2021 року, 14год. 00 хв. надано час представнику позивача скористатись правом додати додаткові докази на підтвердження позову, за клопотанням представника позивача. 23 вересня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 17 грудня 2021 року, об 11 год. 00 хв., за клопотанням представника позивача. 17 грудня 2021 року від представника позивача надійшли пояснення, згідно яких просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за квітень- червень 2020 року у розмірі 8447,35 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з моменту звільнення до моменту постановления судового рішення) виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 242 грн. 76 коп. та 50000,00 грн. моральної шкоди; залишити без розгляду позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за не невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за затримку трудової книжки, трьох заробітних плат по ст. 38 ч. 3 та зобов`язання відповідача зробити відповідні записи в трудовій книжці (а.с. 113-115). 17 грудня 2021 року від представника відповідача надійшли пояснення по справі, в яких зазначає, що відповідач категорично не погоджується з позовними вимогами позивача, вважає їх надуманими, безпідставними та в обґрунтування заперечень зазначає що 02 липня 2020 року відповідачем була отримана заява про звільнення від позивача від 24 червня 2020 року, у зв`язку з ніби то порушенням його прав, при цьому не зазначено в чому саме полягали такі порушення. Зазначена заява про звільнення дійшла до відповідача засобами поштового зв`язку. Відповідач наголошує, що за весь час роботи, від позивача не надходило жодних звернень чи скарг, стосовно порушення його трудових прав. Отримавши заяву про звільнення від 24 червня 2020 року, відповідач неодноразово намагався зв`язатися з позивачем засобами телефонного та електронного поштового зв`язку, зазначеними в заяві про звільнення, з метою встановлення обставин, пов`язаних з «порушенням трудового законодавства» та наміром видати трудову книжку позивачу при звільненні. Оскільки вищевказані спроби зв`язатися зі [PERSON] не дали результатів, відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача з 08 липня 2020 року, здійснено усі виплати та компенсації, передбачені чинним законодавством України та направлено відповідачу листа від 08 липня 2020 року з проханням отримати трудову книжку особисто, або вказати адресу, за якою б її можна було направити поштою. 14 липня 2020 року відповідачем було отримано заяву від позивача з вимогою відправити трудову книжку за адресою: [ADDRESS] , а також надати копію наказу про звільнення, довіку про доходи та розрахунковий лист. Вимоги позивача, вказані в заяві від 06 липня 2020 року були виконані в повному обсязі, а витребувані позивачем документи та трудова книжка були направлені [PERSON] за вказаною ним адресою, про що надає докази відправки. Окремо зауважує, що позивачу були здійснені усі обов`язкові виплати та компенсації, пов`язані з затримкою відправки (вручення) трудової книжки. Позивач у своїй заяві про уточнення позовних вимог від 18 серпня 2020 року подає розрахунки для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні та зазначає період з 01 травня 2020 року по 18 серпня 2020 року і при цьому не надає жодних обґрунтувань щодо застосування саме таких строків. Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.116-118). 17 грудня 2021 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді Сидоренко А.П. у розгляді кримінальної справи №574/810/18 провадження№1-о/591/3/21, розгляд справи відкладено до 24 лютого 2022 року, 10 год. 20 хв. Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Справа призначена до розгляду на 07 червня 2022 року, о 15 год 00 хв. 07 червня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 06 липня 2022 року у зв`язку з неявкою представника відповідача, відсутністю відомостей про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи. 06 липня 2022 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача, витребувано в ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС» інформацію: 1) щодо дати виплати [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період квітень-червень 2020 року; 2) докази на підтвердження їх виплати; 3) відомості щодо нарахованих у липні 2020 року сум, а тому числі при звільненні; 4) докази на підтвердження обставин їх виплати. У зв`язку з витребуванням документів за клопотанням представника позивача, розгляд справи відкладено до 20 вересня 2022 року, 13 год 30 хв. 20 вересня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 03 листопада 2022 року, о 15 год 20 хв у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін та відсутністю відомостей про їх належне сповіщення про час та місце розгляду справи. 02 листопада 2022 року від представника відповідача ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що звільнення позивача відбулось у строки, передбачені ст. 38 КЗпП України, про що свідчить заява позивача про звільнення за власним бажанням від 24 червня 2020 року, та була отримана відповідачем 02 липня 2020 року. При цьому в самій заяві позивач просив звільнити його з 25 червня 2020 року, оскільки були порушені його трудові права. Виплата всіх сум позивачу при звільненні, належні до виплати йому від відповідача, були здійснені в день звільнення 08 липня 2020 року, тобто у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Трудова книжка, копія наказу про звільнення, довідка про доходи та розрахункові листи відповідно до Вимоги від 06 липня 2020 року, що отримана 14 липня 2020 року, були направлені 11 липня 2020 року на зазначену позивачем адресу. Крім того, зазначає, що відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, позовна давність стосовно вимог позивача про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення моральної шкоди та зобов`язання зробити відповідний запис у трудовій книжці про звільнення від 02 липня 2020 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України вже минула. Просить суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 159-161). 03 листопада 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 21 грудня 2022 року у зв`язку з клопотанням представника позивача. 21 грудня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 16 січня 2023 року 10 год. 20 хв. у зв`язку з неявкою позивача та відсутністю відомостей про належне сповіщення представника відповідача. В зазначене судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи сповіщені судом належним чином. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов \~підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. \~ Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що в період з 01 липня 2019 року по 08 липня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС» на посаді менеджера з продажу автомобілів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7). Наказом ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС»№0708/К-1 від 08 липня 2020 року [PERSON] , продавця-консультанта автомобілів відділу продажів автомобілів звільнено із займаної посади з 08 липня 2020 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Наказано виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку у кількості 13 календарних днів за період з 01 липня 2019 року по 08 липня 2020 року (а.с.10, 165). З довідки ТОВ «НІКО ПРАЙМ МЕГАПОЛІС про середню заробітну плату [PERSON] вбачається, що його середньоденна заробітна плата складає 616,56 грн. (а.с.131). З банківських виписок [PERSON] за період з 01 липня 2019 року по 31 липня 2020 року , за період з 05 липня 2019 року по 11 червня 2020 року та за період з 01 липня 2019 року по 28 липня 2020 року вбачається, що 08 липня 2020 року ним отримано кошти в розмірі 29\~890,06 грн., але у виписці не зазначено джерело надходження цих коштів (а.с. 56-58, 61-63, 64-66). З копії зарплатної відомості отримувачів платні за липень 2020 року, перерахованої на поточні рахунки у УЕІБ «УкрексімБанк», філія м. Київ вбачається, що [PERSON] належить до виплати сума 28\~890,06 грн (а.с.173). З розрахункового листа за квітень 2020 року вбачається, що [PERSON] належить до виплати сума в розмірі 4345,17 грн. (а.с. 174). З розрахункового листа за травень 2020 року вбачається, що [PERSON] належить до виплати сума в розмірі 2201,17 грн.(а.с.174). З розрахункового листа за червень 2020 року вбачається, що [PERSON] належить до виплати сума в розмірі 1901,01 грн. (а.с.175). З розрахункового листа за липень 2020 року вбачається, що [PERSON] належить до виплати сума в розмірі 26\~411,59 грн. (а.с.175-176). З копії виписки по рахунку вбачається, що 08 липня 2020 року позивачем отримано кошти в розмірі 29\~890, 06 грн., але у виписці не зазначено джерело надходження цих коштів (а.с. 58). Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені\~статтею 117 КЗпП України\~правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно наданих розрахункових листків (а.с. 174-176) позивачу належить до виплати за квітень 2020 року сума 4345,17 грн, за травень 2020 року -1901,01 грн. та за липень 2020 року -26411,59 грн., тобто загальна сума виплат складає 32657,77 грн. У відповідності до зарплатних відомостей на рахунок позивача перераховано у липні 2020 року 29890,06 грн (а.с. 173, 58, 172-177). Таким чином доводи позивача про наявність заборгованості по заробітній платі на час його звільнення 08 липня 2020 року знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, проте розмір такої заборгованості становить 2767,71 грн, які суд і вважає за необхідне стягнути з відповідача. Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог\~ст. 116 КЗпП України\~позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні йому суми. За таких обставин, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Початок перебігу строку, з якого обчислюється середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні розпочинається з 08 липня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем, у якому відповідач не виконав свій обов`язок з виплати належних позивачу при звільненні сум. Позивач в позовній заяві порушує питання про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. Однак, з врахуванням вимог ч. 1\~ст. 117 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, згідно якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, підлягає стягненню середній заробіток не більше як за шість місяців, тобто за 128 робочих дні (за період з 08 липня 2020 року по 08 січня 2021 року). Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, складає\~78919 грн. 68 грн. (616 грн. 56 коп. х128 робочих дні). Згідно з частиною першою\~статті 9 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження№ 14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі№ 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі№ 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17,від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20. З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (яка як встановлено судом становить 2767 грн. 71 коп.), враховуючи характер цієї заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 5000 грн. 00 коп. Така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума 5000 грн. 00 коп. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1\~КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що\~КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо невиплати належних йому сум при звільненні, призвели до порушення його законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В той же час, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад\~розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представником відповідача вказано про пропуск позивачем визначених діючим законодавством строків звернення до суду з зазначеним позовом. Статтею 233 КЗпП України\~встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9\~роз`яснено, що встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст.\~233\~КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. З обставин позову та наданих доказів вбачається, що позивача було звільнено з роботи 08 липня 2020 року. Оскільки зазначеним позовом він звернувся до суду 28 липня 2020 року, тобто в межах визначених ст. 233 КЗпП України строку, тому доводи відповідача щодо пропуску строку є неспроможними. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені судові витрати пропорційно до розміру суми, на яку задоволено позов. При зверненні до суду позивач просив стягнути суму середнього заробітку за період з 28 липня 2020 року (день звернення до суду) по день винесення рішення та моральну шкоду 50000 грн., а тому при подачі позову підлягала сплаті сума судового збору у розмірі 1681 60 грн. Позовні вимоги задоволено на 2,46%. Тому з відповідача на користь позивача в рахунок повернення судового збору підлягає сплаті сума 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial