Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] ,\~в якій\~просить стягнути\~на її\~користь заборгованість\~за Договором\~позики №240221-17\~від 24.02.2021\~у сумі\~220805\~грн.\~71\~коп.,\~з яких:\~119327,50\~грн.\~ сума\~основного боргу;\~574,35\~грн.\~ інфляційні\~збитки;\~123,01\~грн.\~ 3%\~річних;\~100780,85\~грн.\~ пеня\~за несвоєчасне\~повернення позики. В обґрунтування позову зазначила, що 24 лютого 2021 року між [PERSON] (надалі - Позивач, Позикодавець) та [PERSON] (надалі Відповідач, Позичальник) був укладений письмовий Договір позики №Х240221-17 (далі Договір позики), предметом якого було передання у власність Позичальника грошових коштів у сумі 89409 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста дев`ять) гривень 15 кой, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 27,81 гри.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 3215 (три тисячі двісті п`ятнадцять) доларів США 00 центів. Згідно п.2 Договору позики, сума позики отримана Позичальником в повному обсязі до моменту підписання договору. Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до п.1 Договору позики та графіку повернення Позичальником грошових коштів, закріпленому у п.5 Договору позики, становив 24 червня 2021 року включно. Відповідно до п.9 Договору позики, у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п.1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим договором. Пунктом 10 Договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Відповідно до ст. 651, 653 та 654 Цивільного кодексу України, у зв`язку з частковим поверненням позики, неможливістю Позичальника виконати свої зобов`язання в повному обсязі у визначені Договором позики строки та зміною курсу долару США, за домовленістю сторін додатковою угодою №1 від 26.08.2021 до Договору позики були внесені зміни в п.1, 5. Згідно п.1 даної додаткової угоди були внесені зміни до п.1 Договору позики, згідно якого у власність Позичальника було передано грошові кошти у сумі 79355 (сімдесят дев`ять тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень 00 копійок, що за курсом продажі доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 26,90 грн.) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 2950 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) доларів США 00 центів. Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до додаткової угоди №1, становив 24.02.2022 включно. Факт отримання позики, зокрема, підтверджується розпискою від 26.08.2021, написаною власноруч Позичальником. Відповідно до додаткової угоди №1 від 26.08.2021, Відповідач мав повернути грошові кошти Позивачу відповідно до графіку платежів, а саме: до 24.09.2021 - 3282,00 грн. (еквівалент 122 доларів США); до 24.10.2021 - 3282,00 грн. (еквівалент 122 доларів США); до 24.11.2021 - 3282,00 грн. (еквівалент 122 доларів США); до 24.12.2021 - 3282,00 грн. (еквівалент 122 доларів США); до 24.01.2022 - 3282,00 грн. (еквівалент 122 доларів США); до 24.02.2022 - 62946,00 грн. (еквівалент 2340 доларів США);. Відповідач не дотримався взятих на себе зобов`язань за Договором позики, заходів щодо повернення боргу у визначені строки не вжив та позику, у визначені Договором позики та додатковою угодою №1 строки Позивачу не повернув. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Позов підтримують, проти заочного розгляду не заперечують. Відповідач у судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду\~позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики №Х240221-17 від 24.02.2021 (далі Договір позики). Згідно п. 1 Договору позики, позивач передала у власність відповідачу грошові кошти в сумі 89409,15 грн., що є еквівалентом 3215 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 27,810 грн.), в свою чергу відповідач зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде еквівалентом 3215 доларів США за курсом продажу в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 6 (шість) місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 24.08.2021. За домовленістю позика є безпроцентною. Відповідно до п. 5 Договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до графіка: 695,25 грн. = 25 доларів США до 24.03.2021 включно; 3838,00 грн. = 138 доларів США до 24.04.2021 включно; 3838,00 грн. = 138 доларів США до 24.05.2021 включно; 3838,00 грн. = 138 доларів США до 24.06.2021 включно; 3838,00 грн. = 138 доларів США до 24.07.2021 включно; 73363,00 грн. = 2638 доларів США до 24.08.2021 включно. Відповідно до п. 6 Договору, позика може бути повернута Позикодавцю достроково. Відповідно до п. 7 Договору, по закінченню строку позики, Договір може бути пролонговано за домовленістю сторін. Відповідно до п. 8 Договору, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору готівкою в м. Харків. Відповідно до п. 9 Договору, у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п.1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим договором. Відповідно до п. 10 Договору, визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Відповідно до п.п. 11, 12 Договору, забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля MITSUBISHI модель LANCER, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2007 року випуску, тип - легковий седан, колір - зелений, державний номер [NUMBER] , який належав Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 18.11.2016, ТСЦ 6341. Відповідно до п. 13 Договору, факт повернення позики або її частини підтверджується заявою Позикодавця, про одержання суми позики в повному обсязі або частково, яке є єдиним належним підтвердженням виконання Позичальником зобов`язання за цим договором. Після повного виконання зобов`язання Позичальником за даним договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику розписку. Відповідно до п. 15.4. Договору, у разі невиконання Позичальником умов Договору, Позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики, сплатити нараховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язання за Договором позики. 26.08.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору позики №Х240221-17 (далі Додаткова угода), згідно якої внесли зміни в пункти 1, 5, 6 Договору, виклавши їх в наступній редакції: пункт 1. Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 79355,00 грн., що є еквівалентом 2950 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 26,900 грн.), встановленим на момент укладення даного договору, в свою чергу Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 2950 доларів США 00 центів за курсом їх продажу в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 24.02.2022. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. пункт 5. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до графіка: 3282,00 грн. = 122 долари США до 24.09.2021 включно; 3282,00 грн. = 122 долари США до 24.10.2021 включно; 3282,00 грн. = 122 долари США до 24.11.2021 включно; 3282,00 грн. = 122 долари США до 24.12.2021 включно; 3282,00 грн. = 122 долари США до 24.01.2022 включно; 62946,00 грн. = 2340 доларів США до 24.02.2022 включно. Відповідно до п. 3 Додаткової угоди, сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбулися до моменту підписання даної Угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані Позикодавцем Позичальнику в день підписання даної Угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану ним розписку. Відповідно до п. 4 Додаткової угоди, всі інші умови вищезазначеного договору, не змінні в цій Угоді, залишаються чинними у попередній редакції, і Сторони підтверджують, що них свої зобов`язання. Відповідно до п. 5 Додаткової угоди, строк дії продовжено до 24.02.2022 включно. Відповідно до п. 6 Додаткової угоди, ця угода набирає чинності з 26.08.2021 та діє до 24.02.2022. Копією розписки [PERSON] від 26.08.2021 підтверджується факт отримання ним від [PERSON] грошових коштів в сумі 79355,00 грн., що є еквівалентом 2950 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 26,900 грн.) згідно Договору та зобов`язується повернути їх [PERSON] до 24.02.2022. 24.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір застави транспортного засобу, згідно якого забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля MITSUBISHI модель LANCER, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2007 року випуску, тип - легковий седан, колір - зелений, державний номер [NUMBER] , який належав Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 18.11.2016, ТСЦ 6341. Також до даного договору було долучено Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №71049257 від 24.02.2021. Відповідно до Довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», станом на 19.10.2022 курс купівлі 1 долара США = 39,95 грн., курс продажі 1 долара США = 40,45 грн. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Договором позики №240221-17 від 24.02.2021 та додатковою угодою до нього від 26.08.2021 визначено його безоплатність. Статтею 612 ЦК України\~визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки матеріалами справи підтверджено надання та отримання відповідачем позики у розмірі в сумі 79355,00 грн., що є еквівалентом 2950 доларів США, та відсутні докази повернення цих грошових коштів відповідно до умов Договору позики та додаткової угоди до нього, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення тіла позики у вищенаведеному розмірі. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені за період з 20.10.2021 по 23.02.2022, суд дійшов наступного. 04 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 16 червня 2020 року №691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений пунктом 15 такого змісту: «15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 р. на всій території України був встановлений карантин. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» вказаний карантин встановлений до 30 квітня 2023 р. Суд вважає, що наявність існування форс-мажорних обставин у вигляді поширення на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненою коронавірусом SАRS-СоV-2, є підставою для звільнення від обов`язку сплатити на користь позивача пені за період з 20.10.2021 по 23.02.2022. Таким чином,\~позовні вимоги\~в частині стягнення пені за період з 20.10.2021 по 23.02.2022 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків, суд дійшов наступного. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відповідно до ст. 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Відтак індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Схожий за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 587/2372/19 (провадження № 61-8837св20). Відповідно до умов Додаткової угоди до Договору позики позивач передала у власність відповідачу грошові кошти в сумі 79355,00 грн., що є еквівалентом 2950 доларів США, а позичальник відповідач по справі зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, буде еквівалентом 2950 доларів США за курсом продажу в АТ КБ «Приватбанку» на дату здійснення платежу. Тобто, у цьому випадку предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таким чином нараховані позивачем інфляційні втрати задоволенню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції вже відновлені еквівалентом іноземної валюти, який застосований відповідно до умов договору позики та визначений самою позивачем у її позовній заяві (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 березня 2017 рок в справі №6-284цс17, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №296/10217/15-ц). Отже,\~позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення 3 % річних за період з 25.09.2021 по 23.02.2022, суд дійшов наступного. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду щодо застосування положень статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання вказала на таке. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду зазначається, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо можливості нарахування процентів за частиною першою статті 1048 ЦК України у випадку прострочення боржником, тобто неналежного виконання грошового зобов`язання. У позові [PERSON] посилається на те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. У постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначив, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв`язку із простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України. До подібних висновків Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду дійшов у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, Велика Палата Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) та від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18). Отже, правовідносини, що склалися у справі № 5017/1987/2012, є подібними до правовідносин, що склалися у справі, що розглядається, оскільки у справі № 5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу. Оскільки позивачем розраховані 3 % річних за період з 25.09.2021 по 23.02.2022, тобто в період дії Договору позики (з урахуванням Додаткової угоди від 26.08.2021), то, враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача за Договором позики №Х240221-17\~від 24.02.2021\~та Додаткової\~угоди від\~26.08.2021 підлягає до стягнення заборгованість у розмірі 119327 грн. 50 коп. як сума основного боргу., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що позивач просить стягнути суд заборгованість саме у національній валюті гривні. При цьому, визначаючи до стягнення заборгованість у національній валюті гривні, суд керується принципом диспозитивності, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню документально підтвердженні понесені судові витрати пропорційно (54,04%) до розміру задоволених позовних вимог. Щодо витрат\~на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. В позові також було заявлено про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у сумі 33820 грн. 29 коп. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано: Договір про надання правничої допомоги від 12.09.2022, Додаток від 17.10.2022 до договору про надання правової допомоги б/н від 12.09.2022 укладеного між позивачем [PERSON] та адвокатом Гупалом Р.М., Рахунок Фактуру №б/н від 19.10.2022 до акту наданих послуг від 19.10.2022, акт наданих послуг від 19.10.2022. Згідно Акту наданих послуг та Рахунку-фактури адвокатом позивачу надані наступні послуги: консультація клієнта з вивченням відповідних документів 2 години вартістю 2680,00 грн; юридичний аналіз законодавства та судової практики 3 години вартістю 4020,00 грн; підготовка та подача позовної заяви 7 годин вартістю 9380,00 грн. Загальна вартість послуг на день складання Акту 16080,00 грн. Відповідно до додатку до договору про надання правової допомоги б/н від 17.10.2022 у разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката, по цій справі повинен складатись з суми, яка визначена в Акті наданих послуг та Рахунку-фактурі плюс 5 % від задоволеної частини позовних вимог, що загалом складає 22046 грн. 38 коп. (16080+5966,38). Решта частина витрат на правничу допомогу не підлягає врахуванню при розподілі судових витрат, оскільки стороною позивача не доведена фактичність та неминучість таких витрат. Отже, враховуючи пропорційність (54,04%) розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на правничу допомогу в сумі 11913 грн. 86 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати зі сплати судового збору пропорційно (54,04%) до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial