Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на гараж, розташований у [ADDRESS] загальною площею 22,7 кв. м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням №367 від 22.10.1988 року виконавчим комітетом Орджонікідзевської міської ради народних депутатів [PERSON] було дозволено реконструкцію гаража в кв. [ADDRESS] . Рішенням №101 від 18.03.1990 року виконавчим комітетом Орджонікідзевської міської ради народних депутатів вказаний гараж у зв`язку з продажем передано [PERSON] , яка проживала по [ADDRESS] . 23.10.2015 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив цей гараж за 4 тисячі доларів США. 21.03.2020 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив цей гараж за 1800 доларів США. Придбавши гараж, [PERSON] був упевнений, що право власності за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав і в подальшому планував оформити договір купівлі-продажу нотаріально. Проте, після передачі коштів, [PERSON] повідомив, що право власності не реєструвалося, оскільки гараж будувався ще у 1988 році попередніми власниками і на той час державної реєстрації право власності законодавством не передбачалося. На час звернення до суду з цим позовом законодавство вимагає внесення запису про право власності до Державного реєстру речових прав на майно. Однак, оскільки такий запис не був внесений відносно попереднього власника, оформити договір купівлі-продажу нотаріально неможливо. В зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, при прийнятті рішення по справі покладаються на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1\~ст. 2 ЦПК України). Суд враховує приписи ч.4 ст.82 ЦПК України, які встановлюють, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, при розгляді позовних вимог, враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до\~ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії витягу з рішення №367 від 22.10.1988 року, [PERSON] дозволено було реконструкцію гаража в кв. [ADDRESS] (а.с.12). Згідно Витягу з рішення №101 від 16.03.1990 року виконкому Орджонікідзевської міської Ради народних депутатів, гараж в кв. [ADDRESS] , який раніше належав [PERSON] в зв`язку з продажем, дозволити переоформити на [PERSON] (а.с.13). Згідно копії розписки від 23.10.2015 року, [PERSON] продала свій гараж в кв.18 за 4 тис. доларів США [PERSON] (а.с.15). Згідно копії розписки від 21.03.2020 року, [PERSON] продав [PERSON] гараж в кв.18 за 1800 доларів США. Гроші отримав, претензій не має (а.с.16). Відповідно до ст.2 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.4 ст.3 зазначеного закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004р.) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05.08.1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05.08.1992 року №449 (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1). На цьому наголошує Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року по справі №557/1209/16-ц. Стаття 41 Конституції України законодавчо затвердила, що кожен має право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як свідчать наведені вище розписки - договір купівлі-продажу був укладений, оскільки сторони домовились стосовно усіх суттєвих умов. Згідно зі статтею 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 4 статті 334 ЦК України визначає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на гараж є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. При цьому, суд зазначає, що розглядаючи даний позов та задовольняючи вимоги позивача - права та інтереси будь-яких осіб не порушуються.

Outcome: approved