Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що 09 лютого 2022 року їй стало відомо про наявність виконавчого напису № 218722 від 23 червня 2021 року, що видав приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з неї - [PERSON] (прізвище змінено на [PERSON] при укладанні шлюбу) на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №8/205/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року на загальну у розмірі 82\~869,93 грн. На підставі вчиненого виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. було відкрито виконавче провадження №68007288. Про вчинення виконавчого напису чи здійснення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій до цього часу їй відомо не було. Жодних документів від виконавця, нотаріуса, стягувача не надходило. Вважає, що нотаріус не мав законних підстав для вчинення виконавчого напису, у зв`язку з тим, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували безспірність заявленої до стягнення суми заборгованості. Також вчинення виконавчого напису суперечить приписам ст. 88 ЗУ «Про нотаріат». Більш того, законом не передбачено можливості вчинення виконавчого напису нотаріусом на кредитному договорі, укладеному в простій письмовій формі, а тому вважає, що виконавчий напис №218722 від 23 червня 2021 року, який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із чим просив визнати виконавчий напис №218722 від 23 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Факторінгс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., який зареєстрований в реєстрі за №218722, а також стягнуто з ТОВ «ФК «Факторінгс» на користь [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн. і витрати на правничу допомогу у розмірі 10\~000 гривень. 13 жовтня 2022 року директор ТОВ «ФК «Факторінгс» Огородник Т.Л. шляхом поштового відправлення «Укрпошта Експрес» направив до суду заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року задоволено заяву директора ТОВ «ФК «Факторінгс» Огородника Т.Л. про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «ФК «Факторінгс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року у цивільній справі №205/1741/22 за вищевказаним позовом і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача - Макаренко О.А. подав до суду заяву у якій просив розглядати справу без участі сторони позивача та надати час, передбачений вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на подання доказів судових витрат позивача на правничу допомогу у цій справі, крім цього, 26 грудня 2022 року направив на електронну пошту суду повідомлення про збільшення витрат позивача на оплату послуг адвоката до 15\~000 грн. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, жодних заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд без його участі суду не надав. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких клопотань не надав, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань про відкладення чи про розгляд справи за її відсутності не надала. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Враховуючи ту обставину, що відповідачу і третім особам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим судом вирішено ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, а також повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинений виконавчий напис №218722 про звернення стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №8/2005/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року, який укладений між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Факторінгс», за період з 23 липня 2018 року по 21 червня 2021 року на загальну суму у розмірі 82 869,93 грн. (а. с. 11). Судом встановлено, що 27 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. в межах виконавчого провадження №68007288 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №218722, виданого 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про звернення стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №8/2005/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» на загальну суму у розмірі 82 919,93 грн. (а. с. 12). Також матеріалами справи підтверджено, що 11 серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Дніпропетровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Дніпропетровські області, про що зроблено відповідний актовий запис № 99 (а. с. 7). Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно із п. 19 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В пункті 1 даної Постанови визначено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчені угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до п. п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною. Отже, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2\~ст.\~13\~ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, суд обмежений у можливостях перевірки доказів, окрім тих, що подані сторонами по справі, інакше це буде порушенням принципу диспозитивної цивільного судочинства. При вирішенні цього спору суд виходитиме з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст. 80 ЦПК України. Щодо клопотання відповідача про залучення у справу правонаступника ТОВ «Скай Джет», оскільки ТОВ «ФК «Факторінгс» передав всі права та обов`язки кредитора щодо стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором правонаступнику ТОВ «Скай Джет», то воно не приймається судом до уваги та не підлягає задоволенню з таких підстав. Отже,\~відповідно до\~вимог статті\~513\~ЦК України\~правочин щодо\~заміни кредитора\~у зобов`язанні\~вчиняється у\~такій самій\~формі,\~що і\~правочин,\~на підставі\~якого виникло\~зобов`язання,\~право вимоги\~за яким\~передається новому\~кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із\~ч.\~1\~ст.\~220\~ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Вимогами частини 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до матеріалів справи судом вбачається, що 08 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Факторінгс» було укладено договір №GL2N78546 купівлі-продажу майнових прав про відступлення прав вимоги за яким ТОВ «ФК «Факторінгс» набув права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №8/2005/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером №578, а наданий до матеріалів справи договір про відступлення прав вимоги №22/02 від 22 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Факторінгс» та ТОВ «Скай Джет» нотаріально не посвідчений, що свідчить про його нікчемність (а. с. 55-57, 74-75). При цьому, згідно із ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право лише за клопотанням позивача залучити до участі у справу співвідповідача, тобто позивач вільний у виборі учасників справи відповідачів, однак вказаного клопотання від позивача не надходило, лише заперечення на клопотання відповідача про залучення у справу правонаступника відповідача в якому просив відмовити. Отже, ні нотаріусом, ні відповідачем не надано суду документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, а сам по собі факт існування виконавчого напису не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Таким чином, з наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі; чи повідомлявся позивач про наявність такої заборгованості (направлення вимоги про усунення порушень). За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що заборгованість позивача перед відповідачем на час винесення оскаржуваного виконавчого напису була безспірною. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Отже, на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом 23 червня 2021 року п. 1 і п. 2 змін до постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~були визнані судом (справа №826/20084/14, № К/800/6492/17, № К/800/7651/17) не чинними. Отже нотаріус не мав законних повноважень вчинювати виконавчий напис. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі, та заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992,40 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у зазначеній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 09 лютого 2022 року надавав [PERSON] , який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЛВ № 002024, виданого Радою адвокатів Львівської області, та ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] . Серії ВС №1129467 від 22 лютого 2022 року (а. с. 19-20, 82-83). Відповідно до розділу 4 та п. 4.1 положень вищезазначеного договору від 09 лютого 2022 року за послуги, що надаються адвокатом у відповідності із умовами цього договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 10\~000 гривень. Також представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу було надано суду акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 29 серпня 2022 року відповідно до змісту якого адвокат надав, а клієнт прийняв юридичні послуги на загальну суму 10\~000 грн., а саме: 11 лютого 2022 року підготовка заяви та ознайомлення з матеріалами ВП №68007288 відкритого за зверненням ТОВ «ФК «Факторінгс» на підставі виконавчого напису ПН Остапенка Є.М. про стягнення боргу (витрачений час 1,5 год.); 15 лютого 2022 року усна юридична консультація клієнта щодо можливості, перспективи та наслідків оскарження виконавчого напису ПН Остапенка Є.М. від 23 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №218722, про стягнення боргу з [PERSON] (витрачений час 1 год.); 22 лютого 2022 року підготовка позовної заяви про визнання виконавчого напису ПН Остапенка Є.М. від 23 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №218722, таким, що не підлягає виконанню (витрачений час 3 год.); 22 червня 2022 року підготовка заяви до суду про зміну місцезнаходження відповідача у справі №205/1741/22 (витрачений час 0,25 год.); 22 червня 2022 року ознайомлення з матеріалами судової справи Ленінського районного суду м. Дніпропетровська №205/2251/14-ц за позовом ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Факторінгс», до [PERSON] про стягнення боргу на підставі кредитного договору №8/205/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року (витрачений час - 1 год.); 12 липня 2022 року підготовка клопотання про долучення доказів з матеріалів судової справи Ленінського районного суду м. Дніпропетровська №205/1741/22 за позовом ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Факторінгс», до [PERSON] про стягнення боргу на підставі кредитного договору №8/205/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року (витрачений час - 1 год.); 26 серпня 2022 року ознайомлення з клопотанням та додатками до нього ТОВ «ФК «Факторінгс» про заміну відповідача правонаступником у справі №205/1741/22 та підготовка заперечень на вказане клопотання (витрачений час - 2 год.); 28 серпня 2022 року підготовка заяви про долучення доказів судових витрат позивача у справі 205/1741/22 (витрачений час 0,25 год.) (а. с. 84). Крім того, в матеріалах справи наявна квитанція № 0.0.2453606204.1 від 11 лютого 2022 року про сплату [PERSON] гонорару адвокату Макаренку О.А. за договором про надання правової допомоги б/н від 09 лютого 2022 року на суму у розмірі 10\~000 гривень (а. с. 85). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг. При цьому суд дослідив питання обґрунтованості витрат та врахував, що справа не обтяжена кількістю доказів, які б потребували вивчення, відтак, не є складною і підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала значних затрат часу та зусиль професійного адвоката. Окрім того, суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. З огляду на викладене та враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи сукупний час, витрачений адвокатом на опрацювання спірних правовідносин та розумну необхідність витрат для вказаної справи. При цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн., які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг. Також представником позивача було направлено на електронну пошту суду повідомлення про збільшення витрат позивача на оплату послуг адвоката до 15 000 грн. та подано до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача у якій також просив надати час, передбачений вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на подання доказів судових витрат позивача на правничу допомогу у цій справі. Отже, питання стосовно стягнення додаткових судових витрат на правову допомогу буде розглянуто після подання до суду відповідних доказів в порядку та строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved