Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

25 листопада 2020 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернувся [PERSON] . Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив, що з листопада 2000 року по 13 червня 2020 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , вели спільне господарство та набували спільне майно. 15 листопада 2003 року позивач придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою по [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 5310900000:50:004:0338 призначену для обслуговування відповідного домоволодіння. Основним джерелом надходжень до спільного бюджету, були доходи від здійснення позивачем підприємницької діяльності, якою він займається з 11 квітня 2003 року. В подальшому, для зміцнення сімейних стосунків, позивач 10 березня 2004 року вирішив подарувати спірний житловий будинок відповідачці. У процесі спільного проживання житловий будинок і господарські споруди покращувалися, зокрема, проведено дороговартісне вимощення доріжок, у 2005 році проведено капітальний ремонт водовідведення та каналізації будинку, у 2006 році устаткована та оздоблена кухня, у 2007 році зроблені натяжні стелі, перероблена система внутрішнього опалення, у 2008 році оздоблена та обладнана ванна кімната, встановлена вартісна сантехніка, у 2009-2010 роках оздоблена зала, у 2013 році збудований погріб та підвальне приміщення сараю , у 2014 році покладена тротуарна плитка, бордюри, у 2015 році побудований фонтан, у 2017 році встановлена металопластикова огорожа, металеві ворота та інші роботи. Окрім того, у житловому будинку у 2010 році зроблені дубові панелі, проведена нова електропроводка, замінені двері, оздоблена стеля та стіни, оздоблено другий поверх будинку, замінено четверо дверей, покладено ламінат на підлогу, замінено вікна на металопластикові, проведена заміна димових та вентиляційний каналів. Відповідний житловий будинок позивач вважає спільною сумісною власністю сторін, а тому йому має належати Ѕ частина будинку. У червні 2020 року позивачу почали чинитися перешкоди у доступі до спільного майна. У зв`язку з наведеним, позивач прохав суд встановити факт спільного проживання сторін, а також визнати за ним право на Ѕ частину спірного домоволодіння з подальшим виділенням частки в натурі. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30.11.2020 року відкрито провадження у справі з правилами загального позовного провадження. У встановлений судом строк відповідачка подала відзив, в якому зауважила, що дійсно спільно проживала з позивачем однією сім`єю однак з 27 листопада 2002 року, адже позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. В подальшому, на спільні кошти, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків на ім`я позивача було придбано спірний житловий будинок, який позивач згодом подарував відповідачці. За згоди відповідачки як власника майна, сторонами було проведено ряд ремонтно-будівельних робіт. Проте, на переконання відповідачки, факт проведення відповідних робіт не породжує у позивача права власності на Ѕ частину спірного будинку. На думку відповідачки, позивач має право лише на отримання грошової компенсації в розмірі Ѕ частини вартості воріт, огорожі, ями вигрібної та вимощення. Збільшення вартості будинку зумовлено змінами кон`юнктури ринку. З огляду на вищезазначене, відповідачка вказує, що вимога позивача про встановлення факту спільного проживання, визнається нею часткового, адже вважає що відповідний факт необхідно встановити з коректно вказаним періодом, а саме з 01 січня 2004 року по 13 червня 2020 року. У задоволенні вимог щодо визнання права власності, відповідачка прохала відмовити повністю. У встановлений судом строк, представником позивача було подано відзив, у якому зауважено, що збільшення вартості спірного будинку зумовлено, насамперед масштабними ремонто-будівельними роботами, проведеними позивачем особисто за рахунок власних коштів та будівельних матеріалів. У встановлений судом строк [PERSON] скористалася правом на подання зустрічного позову до [PERSON] та його матері - [PERSON] з вимогами про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з 01 січня 2004 року по 13 червня 2020 року, визнання майна спільною сумісною власністю, його розподіл, а також визнання часткового недійсним договору дарування нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначила, що в період спільного проживання однією із [PERSON] за рахунок спільних коштів було набуто майно, саме автомобіль «Ssang Yong Actyon» 2006 року випуску, об`ємом двигуна 1998 см. куб, зареєстрований 30 жовтня 2013 року за [PERSON] , державний номерний знак [NUMBER] та нежитлова будівля - млин (зерносховище), загальною площею 200,8 кв. м., розташовану за адресою [ADDRESS] . [PERSON] прохала визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю а також здійснити розподіл відповідного майна, шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину такого майна. Окрім того оскільки [PERSON] самовільно відчужив об`єкт спільної сумісної власності, нежитлову будівля - млин (зерносховище), своїй матері, [PERSON] позивачка прохала визнати частково недійсним правочин на підставі якого відбулося відчуження. У встановлений судом строк, [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, зазначивши, що автомобіль «Ssang Yong Actyon» використовується ним у підприємницькій діяльності, а тому [PERSON] має право лише на отримання грошової компенсації. Окрім того, зауважує, на завищенні вартості відповідного транспортного засобу, вказаній у зустрічному позові. Зауважує, що придбання нежитлової будівлі - млин (зерносховище) було здійснено за рахунок коштів, наданих його матір`ю, [PERSON] , котра також являється приватним підприємцем. Необхідність укладення договору дарування з [PERSON] було зумовлено фактом припинення його сімейних відносин з [PERSON] . Зауважує, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження його участі у придбанні вказаного майна. Враховуючи вищенаведене, прохав у задоволенні позову відмовити. Окрім того, у встановлений судом строк до суду надійшов відзив від [PERSON] в якому зауважено, що вона протягом тривалого часу, разом зі своїм сином, здійснює підприємницьку діяльність. Вказує, що надавала своєму синові, [PERSON] матеріальну допомогу для здійснення підприємницької діяльності. Кошти з сімейного бюджету сторін для купівлі нежитлової будівлі - млина, не витрачалися. У червні 2020 року після припинення сімейних відносин, [PERSON] повідомив, що [PERSON] буде мати майнові претензії на відповідне майно, а тому необхідно провести зміну власника даного майно, шляхом його дарування [PERSON] . Оскільки, дане майно фактично являється майно фізичної особи підприємця, тому отримання дозволу від [PERSON] на відчуження відповідного майна не є необхідним. Вказує, що млин являється її власністю, був придбаний за її кошти та використовується нею у підприємницькій діяльності разом з [PERSON] . Враховуючи наведене, прохала у задоволенні зустрічного позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзиви відповідачів, позивачка [PERSON] не скористалася. В ході розгляду справи була проведена комплексна судово оціночна-будівельна, оціночно-земельна та будівельно-технічну експертиза, за наслідком якої 28.03.2022 року складено висновок № 1158/1159/1926-1931. [PERSON] у встановлений законом строк здійснив зміну предмету позову, шляхом подання позову зі зміненими позовними вимогами. Враховуючи висновки експертизи, щодо вартості покращень спірного житлового будинку, окрім встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю, прохав стягнути на свою користь Ѕ вартість виконаних ремонтно-будівельних робіт, що склали 363004 грн. [PERSON] своїм правом на подання заперечень з приводу зміненого предмету спору за первісним позовом не скористалася. В судовому засіданні за позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним - [PERSON] та його представник адвокат Бондаренко С.Г. змінені вимоги первісного позову підтримали та прохали їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову прохали відмовити Відповідачка за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Жага Е.Г., вимоги первісного позову визнав частково, зокрема в частині, що стосується встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, однак в решті позову заперечив, прохав у цій частині відмовити, вимоги зустрічного позову підтримав. Відповідачка за зустрічним позовом - [PERSON] та її представник, адвокат Бондаренко С.Г., вимоги зустрічного позову заперечили та прохали у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] з листопаду 2000 року виникли відносини сімейного характеру, що визнається сторонами по справі. [INFO] у них народилася дитина, [PERSON] (а.с.17, том 1). 15 листопада 2003 року [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу, набуто право власності на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS] (а.с.9, том 1). В подальшому, 03 березня 2004 року, на підставі договору дарування, [PERSON] безоплатно передав у дар, [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] (а.с.15, том 1). Право власності [PERSON] на відповідне нерухоме майно зареєстроване 11.03.2004 року (а.с.16, том 1). Факт спільного проживання сторін у спірному домоволодінні в період з 15 листопада 2003 року по 13 червня 2020 року підтверджується відповідним актом органу місцевого самоврядування (а.с. 18, том 1). Сторони визнають, що за час спільного проживання, в житловому будинку та господарських будівлях та спорудах було проведено ряд будівельно-ремонтних робіт. Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд зауважує наступне. Стосовно вимог первісного та зустрічного позову, щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Таким чином, встановлення відповідного факту для сторін має юридичне значення. Факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу визнається сторонами по справі та підтверджується наявними матеріалами. Суд враховує, що сторони тривалий час спільно проживали в житловому будинку [ADDRESS] , мають спільну дитину, вели спільне господарство, в інтересах сім`ї здійснювали покращення житлового приміщення, яке належало одному з них на праві приватної власності. Відповідне свідчить про наявність між сторонами відносин, характерних подружжю, а тому вимоги як первісного так і зустрічного позову, щодо встановлення означеного факту ґрунтуються на законі. Незважаючи на подібність вимоги первісного позову із вимогою зустрічного, вони не являються тотожними, (вимога зустрічного позову обмежує у часі період спільного проживання, а саме визначається момент припинення існування між сторонами правовідносин, характерних подружжю), а тому підлягають задоволенню кожна окремо. Стосовно вимог первісного позову про стягнення Ѕ частини вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт в житловому будинку та господарських спорудах Сторони визнають, що в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в домоволодінні [ADDRESS] було проведено ряд будівельно-ремонтних робіт, на покращення його стану. За висновками комплексної судово оціночно-будівельної, оціночно-земельної та будівельно-технічної експертизи № 1158/1159/1926-1931 від 28.03.2022 вартість відповідних ремонтно-будівельних робіт у житловому будинку та господарських будівлях та спорудах складає 726008 (334 968 + 391 040) (а.с. 68-134, том 2). Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За змістом ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч.ч. 1,4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Судом враховуються висновки Верховного суду надані у постанові від 12.05.2020 року за наслідком касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі № 243/5477/15-ц, де зазначено, що «здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.» Разом з цим, [PERSON] позовних вимог про визнання нерухомого майна, яке за рахунок спільних трудових чи грошових затрат збільшило свою вартість, спільною сумісною власністю не заявляв. Інститут грошової компенсації застосовується лише у відносинах між співвласниками майна. Враховуючи, що об`єкт нерухового майна, який покращувався в результаті ремонтно-будівельних робіт, не визнавався спільною власністю, а частка [PERSON] не визначалась, тому підстави для стягнення половини вартості таких робіт відсутні, а тому у задоволенні даної вимоги слід відмовити. Стосовно вимог зустрічного позову про визнання майна спільною сумісною власність та його розподіл Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Під час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, сторонами набуто майно: - автомобіль марки «Ssang Yong Actyon» 2006 року випуску, об`ємом двигуна 1998 см. куб, зареєстрований 30 жовтня 2013 року за [PERSON] , державний номерний знак [NUMBER] . -нежитлову будівлю - млин (зерносховище), загальною площею 200,8 кв. м., розташовану за адресою [ADDRESS] . Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). [PERSON] заперечує з приводу визнання даного майна, спільною сумісною власність, вказуючи, що відповідне майно використовується ним у господарській діяльності і є власністю ФОП. В той же час, доводи наведенні [PERSON] на підтвердження своєї позиції не спростовують презумпцію спільності права власності на майно набуте під час проживання однією сім`єю. Навпаки, допитані свідки вказують на тому, що автомобіль використовувався в інтересах сім`ї, а для облаштування млину [PERSON] залучала членів своєї сім`ї. Відповідне свідчить, що сторони за рахунок спільних зусиль в інтересах своєї сім`ї набули це майно та ним користувалися. При цьому, в силу положень ст. 60 СК України, при вирішенні питання про віднесення набутого майна до спільної власності не є визначальним розмір доходів членів сім`ї та розмір коштів вкладених кожним членом сім`ї на купівлю відповідного майна. Доводи [PERSON] з приводу того, що спірна нежитлова будівля - млин, була придбана за кошти третьої особи, не підтверджується належними та допустимим доказами. Навпаки, дана обставина спростовується відомостями про доходи [PERSON] отриманими в ході здійснення підприємницької діяльності. Окремо суд зауважує, що презумпція спільності майна набутого під час проживання однією сім`єю поширюється і на майно, яке використовується одним із членів сім`ї під час здійснення підприємницької діяльності. В контексті наведеного суд враховує висновки ВС у постанові від 06.12.2021 року по справі № 161/7804/19, зокрема, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Оскільки спірні нежитлові приміщення, використовувалися ФОП відповідачем у підприємницькій діяльності без створення юридичної особи, тобто не передавалися у власність юридичної особи, таке майно за встановлених апеляційним судом обставин, належить на праві спільної сумісної власності подружжю. Тому вимоги [PERSON] про визнання автомобіля марки «Ssang Yong Actyon» 2006 року випуску, об`ємом двигуна 1998 см. куб, державний номерний знак [NUMBER] та нежитлову будівлю - млин (зерносховище), загальною площею 200,8 кв. м., розташовану за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю ґрунтуються на законі. У відповідності до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підстав для відступу від засади рівності часток суд у вказаній справі не вбачає. Тому, на переконання суду вимоги зустрічного позову у даній частині є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Стосовно вимог зустрічного позову про визнання правочину частково недійсним Судом встановлено, що 11.11.2021 року, згідно договору дарування [PERSON] передав у дар своїй матері - [PERSON] нежитлову будівлю - млин (зерносховище), загальною площею 200,8 кв. м., розташовану за адресою [ADDRESS] . Зі змісту відповідного договору вбачається, що відповідний правочин було здійснено, виходячи з належності [PERSON] , на праві приватної власності. [PERSON] , оспорює відповідний правочин з підстав того, що [PERSON] , розпорядився її часткою у спільному майні без її згоди як власника. З метою захисту свого права [PERSON] вирішила захистити своє право шляхом визнання правочину недійсним, проте лише у частині, якій вирішено її права та обов`язки, щодо спільного майна. В судовому засіданні [PERSON] та її представник вважали, що [PERSON] вправі був розпорядитися своє часткою у спірному майні, шляхом передачі її в дар своїй матері, [PERSON] . Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд зауважує наступне. В ході розгляду справи, нежитлову будівлю - млин (зерносховище) визнано об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , котрі проживали однією сім`єю без укладення шлюбу. Із системного аналізу ст.ст. 68,74 СК України, вбачається, що припинення фактичних сімейних правовідносин не припиняє права спільної сумісної власності на майно набутого в період проживання однією сім`єю без укладення шлюбу. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Окрім того, судом враховуються висновки Об`єднаної Палати Верховного суду викладені у постанові від 15 червня 2020 року у справі N 430/1281/14-ц, зокрема, при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи, що [PERSON] , вчиняючи правочин з дарування об`єкту спільної сумісної власності, не мав достатніх повноважень на його здійснення, таким чином він підлягає визнанню його недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Окрім того, суд вважає за необхідне визнати оспорюваний правочин недійсним вцілому (враховуючи висновки з приводу правильного застосування норм права, викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного суду від 15 червня 2020 року у справі N 430/1281/14-ц), а не його частину, як помилково вважав позивач [PERSON] . При укладенні договору дарування нежитлова будівля - млин, мала правовий режим спільної сумісної власності, що свідчить про відсутність на той момент законного об`єкту цивільних прав у виді Ѕ частки (яка утворилася лише після поділу майна судом) якою [PERSON] міг би розпорядитися на власний розсуд. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Відповідних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року по справі № 917/1739/17 надала правовий висновок, щодо застосування норм права, зокрема, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Суд, встановивши порушення права [PERSON] , у спосіб обраний позивачем, шляхом визнання недійсним правочину, який порушує право, застосовує ті правові наслідки, які ґрунтуються на законі, тобто визнання правочину недійсним вцілому. Судові витрати У зв`язку із з`явленням первісного позову [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн та 4987,75 грн. Окрім того, для підтвердження обґрунтованості вимог майнового характеру позивач за первісним позовом ініціював та оплатив проведення експертного дослідження, вартість якого склала 16474,56 грн. У зв`язку із з`явленням зустрічного позову [PERSON] було сплачено судовий збір загальний розмір якого склав 3562,00 грн. Відповідні судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Так, витрати понесенні [PERSON] компенсуються частково. Зокрема на користь [PERSON] з [PERSON] слід стягнути судовий збір, сплачений за вимогу немайнового характеру у розмірі 840,80 грн, яку судом задоволено. Зважаючи на відмову у задоволені майнової вимоги, сплачений за неї судовий збір та витрати на проведення експертного дослідження, які були необхідні виключно в контексті заявленої майнової вимоги, компенсуванню не підлягають. Процесуальні витрати [PERSON] слід розподіли наступним чином. Витрати позивачки за зустрічним позовом по сплаті судового збору у розмірі 908 грн (ставка вимоги немайнового характеру на момент пред`явлення зустрічного позову) за вимогу про визнання недійсним правочину слід розподілити порівну (по 454 грн) між [PERSON] та [PERSON] , до яких дана вимога була звернута. Решту витрат по сплаті судового збору за пред`явлення вимог зустрічного позову у розмірі 2654 грн, у зв`язку з їх задоволення судом, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Враховуючи положення ч.10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне зробити взаємозалік судових витрат, покладених на сторін спору, зобов`язавши [PERSON] сплатити на користь [PERSON] різницю в розмірі 2267,20 грн.

Outcome: partial