Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позов аргументує тим, що вона є власником вищевказаного нерухомого майна. Відповідач [PERSON] є її повнолітнім сином [INFO] , який з 23.07.2002 зареєстрований в будинку, але не проживає у ньому з 2009 року, виїхавши до м. Києва. Жодних перешкод щодо проживання відповідача у будинку вона не чинила. Домовленості щодо користування даним житлом з відповідачем немає. Добровільно відповідач не знімається з реєстрації місця проживання за даною адресою. Реєстрація відповідача обмежує можливість продажу будинку, так як цього вимагає покупець. Ухвалою судді\~від 08.12.2022 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, підтримку позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи не подав, тому суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. \~ \~ \~ \~Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК\~України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частки спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2017 та 1/2 частки на підстві свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.02.2018 (а.с. 12-15). [PERSON] зареєстрований у спірному будинку, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області №340 від 28.11.2022 (а.с. 10, 19). \~ \~ \~ \~При цьому відповідач [PERSON] не проживає у спірному житлі більше року, про що свідчить акт про непроживання від 18.11.2022 (а.с. 11). З огляду на вказані норми та надані докази, суд вважає, що така поведінка відповідача свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення. Позивач є власником спірного житла. Відповідач зареєстрований в указаному будинку, але не проживає у ньому понад рік, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Відповідач не бере участі в утриманні спірного житла. Суд вважає, що вищенаведені обставини в сукупності є істотними і такими, які дають підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. За таких умов та з огляду на положення статтей 391, 405 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Обставин для відмови у задоволенні позову та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved