Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця села Кочетівка Інсарського району Мордовської АРСР, який помер [INFO] у місті Херсон Херсонської області Україна. Мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є її чоловіком, який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. У зв`язку з тим, що на той час м. Херсон перебував під окупацією агресора Російської Федерації, 29.07.2022 їй було видано свідоцтво про смерть [PERSON] Сімферопольським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. При зверненні до Інгульського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка, їй було в усній формі відмовлено з тих підстав, що надані нею документи не значаться у переліку документів, які є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до діючого законодавства України. У зв`язку з неотриманням свідоцтва про смерть чоловіка, вона не має права звернутися до нотаріуса для оформлення спадщини, а також до органів соціального захисту для отримання відповідних виплат. Ухвалою суду від 24.01.2023, заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Від заявниці надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просить задовольнити заяву. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК Українисуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Тобто, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1976 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с 6). З паспорта серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть № 788 від 21.07.2022, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Херсонська міська клінічна лікарня ім.. О.С. Лучанського» Херсонської міської ради, [PERSON] помер [INFO] . Причина смерті пневмонія. 29 липня 2022 року Сімферопольським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану здійснена державна реєстрація № 170229910002301516005 смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] . Вказане свідоцтво про смерть, відповідно до ч. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним на території України. Із змісту\~статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно пункту 5 частини другої \~статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до пункту 8 частини першої \~статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За положеннями статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до статей 3, 8, 9\~Конституції України в\~Україні визнається\~і діє\~принцип верховенства\~права,\~утвердження і\~забезпечення прав\~і свобод\~людини є\~головним обов`язком\~держави,\~а чинні\~міжнародні договори,\~згода на\~обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно з роз`ясненнями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду №\~985/0/208-21 від 22.04.2021 при зверненні до суду осіб із заявами про встановлення факту смерті або народження на тимчасово окупованій території України не вимагається подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку військовою агресією Російської Федерації проти України на території України введено воєнний стан. Територія м. Херсона, Херсонської області на час смерті [PERSON] мала статус тимчасово окупованої територієї України відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасової окупації, оточенні - станом на 19.07.2022 згідно Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75. Крім того, згідно Наказу Міністерства юстиції України № 1307/5 від 01.04.2022 затверджений Перелік адміністративно-територіальних одиниць, в межах яких в умовах воєнного стану припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України. До вказаного переліку віднесено м. Херсон Херсонської області, що унеможливлює будь-які реєстраційні дії органами ДРАЦС на вказаній території. Отже, оскільки заявник не має можливості надати до відділу ДРАЦС документи, передбачені законодавством України, та які необхідні йому для отримання свідоцтва про смерть, суд приходить до висновку, що з метою захисту законних прав та інтересів громадянина України\~ [PERSON] , необхідно встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Херсон, Херсонської області. Враховуючи наведене\~та надані\~заявницею докази,\~суд приходить\~до висновку,\~що факт\~смерті [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] \~у м.\~Херсон,\~Херсонської області,\~яке на\~час його смерті мав статус тимчасово окупованої території України, є доведеним та підлягає встановленню, а тому заява підлягає задоволенню. Рішення суду про встановлення факту смерті є підставою для видачі відповідного свідоцтва про смерть. Рішення підлягає негайному виконанню. На підставі ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved