Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-12 00:00:00

10 січня 2023 року заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, визначивши заінтересованою особою [PERSON] - (а. с. 1-4). В обґрунтування заяви зазначено, що з 04 грудня 2010 року заявниця перебуває у шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зараз заявницею до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська подано позови про розірвання шлюбу (судова справа № 204/9631/22) та стягнення аліментів на утримання дитини (судова справа № 204/11580/22). Також вказано, що під час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] , в якій, на даний час, [PERSON] фактично не проживає, однак з жовтня 2022 року періодично приходить до неї, де вчиняє сварки та висловлюється нецензурною лайкою. 19 жовтня 2022 року [PERSON] у присутності їхнього сина [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно заявниці, та навіть завдав їй тілесних ушкоджень. Стверджує, що в цей день він виражався на її адресу нецензурною лайкою, відібрав у неї телефон та, із погрозами, що вона тут жити не буде, забрав її ключі від квартири. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року у справі № 204/9928/22 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення. Крім того зазначає, що 22 жовтня 2022 року вона звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення та за даним фактом було розпочато кримінальне провадження №12022046680000497 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Наразі справа знаходиться у провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (№1-кп/204/865/22, 204/10672/22). Стверджує, що [PERSON] намагається зробити так, щоб вона виїхала зі спільної квартири та продовжує здійснювати стосовно неї та їх малолітнього сина [PERSON] домашнє насильство. Користуючись тим, що право власності на спільну квартиру зареєстровано за ним: 08 грудня 2022 року, залучивши співробітників КП «Дніпроводоканал», за його власноруч написаною заявою, вказавши підставу його непроживання у квартирі, здійснив перекриття водопостачання з опломбуванням лічильника в результаті чого, а 02 січня 2023 року, залучивши співробітників Центральної енергетичної компанії, за його власноруч написаною заявою, здійснив опломбування електролічильника та відключив у квартирі електроенергію, в результаті чого вона вважає, що він вчинив домашнє насильство економічного характеру. 08 грудня 2022 року за вказаним фактом економічного насильства вона викликала працівників поліції, вказані обставини були зафіксовані, однак останні відмовились складати протокол відносно [PERSON] , не вбачаючи в його діях складу адміністративного правопорушення. Разом з цим зазначає про те, що з моменту, коли [PERSON] перестав мешкати у квартирі, вона постійно сплачує за комунальні послуги самостійно. Мотивуючи, що квартира придбана у шлюбі, та, що вона і її син [PERSON] зареєстровані та постійно проживаємо у цій квартирі, їй КП «Дніпроводоканал» було поновлено водопостачання. Натомість, у відновленні електропостачання їй було відмовлено, у зв`язку з тим,що заява була написана власником, з яким безпосередньо укладено договір про надання послуг, тому за її заявою відновити електропостачання немає можливості. Стверджує, що [PERSON] умисно позбавив її та їх сина [PERSON] можливості користуватися вказаними послугами, сподіваючись, що вони вимушено переїдуть із квартири, що є їх єдиним житлом. Вказує на те, що [PERSON] погрожував їй, що й надалі буде відключати комунальні послуги. Наразі у квартирі відсутнє електропостачання, у зв`язку з чим також відключено опалення, що створює для неї та дитини неможливі умови проживання. Тому, вважає, що наявні обґрунтовані ризики повторного вчинення заінтересованою особою домашнього насильства,а відтак для подальшого забезпечення спокою, належних умов проживання та безпеки її та їх сина [PERSON] , існує необхідність видати обмежувальний припис відносно [PERSON] із встановленням відповідних обмежень та зобов`язанням усунути перешкоди у користуванні електроенергією. Ухвалою суду від 11 січня 2023 року у справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання на 11 годину 30 хвилин 13 січня 2023 року (а. с. 26), про що повідомлено сторони. В судовому засіданні заявниця [PERSON] та її представниця - адвокатка Кононенко О.Р., заяву підтримали в повному обсязі, прохали її задовольнити. Пояснення надали аналогічні тексту заяви. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] вважав заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Пояснив, що він є власником квартири, а тому може вживати відносно неї будь-які заходи. Дослідивши матеріали заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви за наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 729, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 8). Після шлюбу прізвище заявниці [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 9). Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а [PERSON] не спростовано, що під час шлюбу останнім за спільні кошти подружжя придбано у приватну власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 110749104 від 16 січня 2018 року (а. с. 11). Оскільки вищевказана квартира придбана сторонами за час їхнього перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, то на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20 жовтня 2022 року у вищевказаній квартирі зареєстровані заявниця [PERSON] та їх син [PERSON] , натомість сам [PERSON] вказаний у даній довідці, як незареєстрований власник (а. с. 10). 14 грудня 2022 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень та стягнуто судовий збір (а. с. 12-17). З вказаної постанови суду вбачається, що 19 жовтня 2022 року [PERSON] відносно заявниці вчинено домашнє насильство психологічного (висловлювання нецензурною лайкою та погрози в бік потерпілої) та економічного (умисне намагання позбавити можливості володіти майном та користуватись ним) характеру. 02 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до КП «Дніпроводоканал» із заявою про опломбування лічильника холодної води (а. с. 18 на звороті), на підставі чого було здійснено опломбування лічильна холодної води, що підтверджується відповідним актом (а. с. 18). 02 січня 2023 року заявницею до ДОП СП ВП № ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області подано заяву про вчинене кримінальне правопорушення, що підтверджується копіє протоколу про прийняття такої заяви ( а.с . 21). 08 січня 2023 року за заявою [PERSON] ПАТ «Підприємством з експлуатації електричних мереж «Центральна енергетична компанія» складено акт про технічну повірку засобів комерційного обліку електричної енергії (а.с . 19) та акт про опломбування засобів комерційного обліку електричної енергії (а. с. 19 на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, розділом IV глави 13\~ЦПК України визначений порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~визначено, що під домашнім насильством розуміються діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Приписами п.\~4\~ст.\~1 України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству»\~визначено,\~що економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з вимогами п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до вимог п. 15 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» сексуальне насильство форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності; Приписами п. 17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до вимог п. п. 6, 8 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~"Про\~запобігання та\~протидію домашньому\~насильству" кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особою, яка постраждала від домашнього насильства є особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до вимог п. 7 ст.\~1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях". Статтею 26 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» встановлено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону). Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/19409/19 (провадження № 61-6763св20). Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтведжують (за наявності). Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суді від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 та у постанові від 04 грудня 2019 року по справі № 607/10122/19. Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2019 року по справі № 452/317/19-ц. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. За правилами ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", на строк від одного до шести місяців. Разом із тим строк дії обмежувального припису має бути пропорційним і достатнім. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 27 жовтня 2019 року у справі № 415/10120/18. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19). Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджені судом докази вказують на наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, а також на неодноразове вчинення [PERSON] стосовно [PERSON] домашнього насильства, як психологічного, так і економічного характеру. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення ЄСПЛ у справі Chahal v. the UK , n. 145). З огляду на встановлені судом обставини щодо наявності психологічного та економічного насильства, яке чинив [PERSON] стосовно [PERSON] , суд вважає, що заявниця, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вирішуючи цю заяву, суд виходить з того, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] у власність за спільні кошти подружжя, а відтак на неї розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, при цьому в даній квартирі останній не зареєстрований та не проживає, при цьому, з огляду на систематичність вчинення [PERSON] відносно заявниці психологічного та економічного домашнього насильства, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, суд вважає, що є наявні обґрунтовані ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо заявниці [PERSON] , яка потребує захисту у порядку, передбаченому\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», і є підстави для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] та застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника у вигляді заборони [PERSON] перебувати у місці проживання [PERSON] та, враховуючи вжиті ним заходи з перешкоджання у користуванні [PERSON] спільною сумісною власністю - квартирою [ADDRESS] ,\~шляхом приведення\~її у\~непридатний до\~проживання стан\~(відключення\~водопостачання та\~електроенергії і,\~як наслідок,\~опалення)\~- усунення перешкод [PERSON] у користуванні майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом усунення перешкод у користуванні електричною енергією. Разом з цим, суд вважає що застосування вказаних заходів тимчасового обмеження прав кривдника є достатніми для забезпечення прав заявника. Крім того, з урахуванням оцінки ризиків, суд вважає за доцільне видати обмежувальний припис строком на шість місяців, оскільки заявницею доведено належними, достатніми та допустимими доказами необхідність застосування такого припису на строк шість місяців. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial