Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, який в подальшому уточнила, мотивуючи вимоги тим, що 01 червня 2018 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала відповідачу в борг грошові кошти у сумі 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 157 140 грн. Умовами договору також було погоджено строки повернення коштів до 10 червня 2018 року. Крім того, 06 листопада 2020 року вона дала в борг відповідачу [PERSON] 2000 грн, які за письмовою розпискою відповідач зобов`язався повернути в строк до 15 листопада 2020 року. В подальшому, 05 березня 2021 року вона знову дала в борг відповідачу 10000 грн. Вказані кошти відповідач зобов`язався повернути рівними частинами по 3350 грн протягом трьох місяців до 12 червня 2021 року, а за користування цими коштами зобов`язався сплачувати їй 800 грн кожного місяця до 12 червня 2021 року. Також, 22 березня 2021 року вона дала в борг [PERSON] 1700 грн, які за письмовою розпискою відповідач зобов`язався повернути до 05 квітня 2021 року. Посилаючись на обставини того, що станом на день подачі позовної заяви відповідач [PERSON] отримані ним кошти не повернув, на неодноразові звернення з проханням повернути їй кошти жодним чином не реагує, позивач просила стягнути [PERSON] на її користь борг на загальну суму 170 840 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. 18 травня 2022 року позивачка подала клопотання про уточнення суми позовних вимог, мотивуючи його тим, що відповідач [PERSON] частково погасив борг за розпискою від 05 березня 2021 року в сумі 4000 грн, тому просила стягнути за розпискою від 05 березня 2021 року суму боргу у розмірі 8400 грн. В іншій частині позовні вимоги підтримувала в повному обсязі. Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2022 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договорами позики в сумі 169 240 грн та 1692 грн 40 коп. відшкодування судового збору. 15 вересня 2022 року відповідач [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2022 року скасовано заочне рішення від 18 травня 2022 року та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 24 листопада 2022 року. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачка є його рідною дочкою. Вона попросила відповідача відремонтувати квартиру, яка купила на кошти, отримані від продажу подарованої ним квартири. Оскільки в нього коштів на ремонт квартири не було, тому за її пропозицією він взяв у неї в борг 3000 доларів США і зробив ремонт в квартирі, у якій вона проживає у даний час. В подальшому він взяв у неї в борг ще 3000 доларів США, а всього 6000 доларів США. При цьому, він написав їй розписку про повернення боргу 6000 доларів США, який повернув. Крім того, борги за розписками від 06 листопада 2020 в розмірі 2000 грн, від 05 березня 2021 року в розмірі 10000 грн та від 22 березня 2021 року в розмірі 1700 грн ним також повернуті, що можуть підтвердити свідки. Повернення боргу в розмірі 10000 грн підтверджується власноручними підписами позивачки від 04 січня 2021 року, від 04 лютого 2021 року та від 06 грудня 2021 року (а.с. 104-106). 22 листопада 2022 року протокольною ухвалою суду судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача на 04 січня 2023 року та зобов`язано відповідача надати докази про поважність причини неявки в судове засідання. У відповіді на відзив представник позивачки [PERSON] адвокат Юшкевич Є.Ю. зауважила, що позивачка категорично заперечує проти фактів, викладених у відзиві, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами. Факти отримання відповідачем коштів у борг підтверджуються розписками, копії яких додані до позовної заяви (а.с. 115-116). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Юшкевич Є.Ю. позов підтримали та просили його задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Дяченка Ю.В. надійшла заява про чергове відкладення судового засідання. Однак, оскільки до заяви не додано доказів поважності причин неявки представника відповідача в судове засідання, як і не надано доказів, чому сам відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи повторно не з`явився в судове засідання, а також ним не виконано протокольну ухвалу суду про надання доказів поважності причин неявки у попереднє судове засідання, тому суд дійшов висновку, що відповідач та його представник не з`явилися в судове засідання без поважних причин та про розгляд справи без участі такої сторони на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, оригінал якої оглянуто судом в судовому засіданні, відповідно до умов якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 6000 доларів США, зі строком повернення коштів до 10 червня 2018 року (а.с. 9). В подальшому, 06 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, оригінал якої оглянуто судом в судовому засіданні, згідно з умовами якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 2000 грн зі строком повернення коштів до 15 листопада 2020 року (а.с. 10). Крім того, 05 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 10000 грн. Вказані кошти за договором позики він зобов`язався повернути рівними частинами по 3350 грн протягом трьох місяців до 12 червня 2021 року, а за користування цими коштами зобов`язався сплачувати їй 800 грн кожного місяця до 12 червня 2021 року (а.с. 11). В судовому засіданні позивачка пояснила, що у неї відсутній оригінал розписки від 05 березня 2021 року, оскільки була написана нова розписка замість попередньої. Як вбачається із доповнення від 08 листопада 2021 року до боргової розписки, даної [PERSON] [PERSON] 05 березня 2021 року, [PERSON] вказав про часткову сплату ним боргу за цим договором у сумі 10000 грн. Зазначив, що частина оплати пішла на погашення процентів по кредиту, інша частина - на тіло кредиту. Станом на 08 листопада 2021 року йому залишилось погасити 6000 грн кредиту, які він зобов`язався погасити до лютого місяця рівними частинами по 2000 грн, а також відсотки за користування грошовими коштами по 800 грн щомісячно. Всього зобов`язався повернути 6000 грн тіла і 2400 грн процентів, а всього на загальну суму 8400 грн (а.с. 49). Разом з тим, як пояснила в судовому засіданні позивачка [PERSON] , доповнення до боргової розписки від 08 листопада 2021 року було складено у двох примірниках, однин з яких залишився у неї, а інший примірник - у відповідача. Також в судовому засіданні позивачка визнала той факт, що на примірнику доповнення до розписки відповідача вона власноручно вказала про отримання нею від відповідача 06 грудня 2021 року - 2800 грн, 04 січня 2022 року - 2800 грн та 04 лютого 2022 року - 2800 грн (а.с. 108). Крім того, 22 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, оригінал якої оглянуто судом в судовому засіданні, відповідно до якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 1700 грн, зі строком повернення коштів до 05 квітня 2021 року (а.с. 12). Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦПК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз викладених вище норм вказує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». Судом встановлено, що відповідач не виконав умови укладених з позивачем договорів позики від 01 червня 2018 року, від 06 листопада 2020 року та від 22 березня 2021 року, факт власноручного підписання яких та отримання спірної суми коштів відповідачем не спростовано. При цьому, звертаючись до суду з даним позовом в частині стягнення заборгованості за договором позики від 01 червня 2018 року, позивачка просила стягнути суму боргу за договором позики у розмірі 6000 доларів США у гривневому еквіваленті, що станом на день подачі позову було еквівалентно 157 140 грн. Однак, в судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги та просила стягнути суму боргу за цим договором позики у гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення суду, мотивуючи це тим, що з дня звернення до суду з даним позовом до дня ухвалення судового рішення курс гривні до долара США значно впав, внаслідок чого відбулось знецінення визначеного нею гривневого еквівалента іноземної валюти. Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 14 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Ураховуючи, що відповідач в обумовлені сторонами строки борг за договорами позики не повернув, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню борг за договорами позики, що становить: - за розпискою від 01 червня 2018 року - борг у сумі 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення (станом на 04 січня 2023 року) еквівалентно 219 411 грн 60 коп.; - за розпискою від 06 листопада 2020 року - борг у сумі 2000 грн; - за розпискою від 22 березня 2021 року - борг у сумі 1700 грн, а всього на загальну суму 223 111 грн 60 коп. Заперечення відповідача у відзиві про те, що ним повернуто борг за цими договорами позики суд відхиляє, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами. Зокрема, у частині 2 статті 545 ЦК України зазначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він дає. Так, судом в судовому засіданні були оглянуті наявні у позивача оригінали боргових розписок від 01 червня 2018 року, від 06 листопада 2020 року та від 22 березня 2021 року, копії яких містяться в матеріалах справи. Відтак, наявність у позивача оригіналів боргових розписок і відсутність інших складених сторонами документів на підтвердження факту повернення боргу за договорами позики підтверджує обґрунтованість заявлених позовних вимог про невиконання відповідачем боргових зобов`язань за договорами позики та спростовує його доводи про протилежне. Що стосується заперечень відповідача про те, що факт повернення боргу за договорами позики може бути підтверджений свідченнями свідків, то суд зауважує, що свідчення свідків не можуть бути належними і допустимими доказами для підтвердження того, що гроші були повернуті, про що йдеться також і у статті 1051 ЦК України. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики від 05 березня 2021 року, суд виходить з визнаних сторонами обставин про часткове виконання відповідачем зобов`язань за цим договором, внаслідок чого ним було складено доповнення до боргової розписки від 08 листопада 2021 року. Так, за умовами доповнень до боргової розписки від 08 листопада 2021 року відповідач вказав, що станом на 08 листопада 2021 року йому залишилось погасити 6000 грн кредиту, які він зобов`язався погасити до лютого місяця рівними частинами по 2000 грн, а також відсотки за користування грошовими коштами по 800 грн щомісячно. Всього зобов`язався повернути 6000 грн тіла і 2400 грн процентів, а всього на загальну суму 8400 грн (а.с. 49). Крім того, в судовому засіданні позивачка визнала той факт, що на примірнику доповнення до розписки відповідача вона власноручно вказала про отримання нею від відповідача 06 грудня 2021 року - 2800 грн, 04 січня 2022 року - 2800 грн та 04 лютого 2022 року - 2800 грн (а.с. 108). На підставі встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що відповідач виконав зобов`язання за договором позики від 05 березня 2021 року, оскільки грошові кошти повернуті ним у повному обсязі на умовах, визначених у розписці від 05 березня 2021 року та у доповненні до цієї боргової розписки від 08 листопада 2021 року. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку статті 141 ЦПК України. Рішенням суду з відповідача на користь позивачки стягнута заборгованість за договорами позики на загальну суму 223 111 грн 60 коп. Отже, загальна сума судового збору, яка підлягає сплаті за подачу позовної заяви становить 2231 грн 12 коп. (1 % від 223 111 грн 60 коп.). Оскільки позивачка при подачі позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 1708 грн 41 коп. (а.с. 13), тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на її користь. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 522 грн 71 коп., що становить різницю між належною до сплати сумою судового збору та фактично сплаченою позивачкою сумою судового збору (2231,12 грн - 1708,41 грн).

Outcome: partial