Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

У жовтні 2021 року представник Акціонерного товариства «Універсал банк» (далі по тексту - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3) про стягнення заборгованості. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 01.11.2021 року позовну заяву було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу на розгляд передано судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 26.05.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.10.2008 року між ВАТ "Унівесал Банк" (правонаступником якого є АТ "Універсал Банк") та відповідачем 1 було укладено кредитний договір №052-2008-2871 від 06.10.2008 року (далі по тексту - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору банк надав відповідачу кредит у розмірір 130000,00 дол. США строком до 01.10.2028 р., зі сплатою 16,25% річних за користування кредиту. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитном договором між ВАТ "Унівесал Банк" та відповідачем 2 було укладено договір поруки № 052-2008-2871-Р/1 від 06.10.2008 р., також між ВАТ "Унівесал Банк" та відповідачем 3 було укладено договір поруки №052-2008-2871-Р/2 від 06.10.2008 р. Факт укладання вказаних договорів встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва №2607/6311/2012 (апеляційне провадження №22-ц/2690/17421/2012). За рішенням Апеляційного суду м.Києва вирішено стягнути з відповідача 1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 520 006,02 грн., та задоволено вимогу про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача 2, 3. Враховуючи те, що рішення суду є обов`язковим до виконання для відповідачів, проте грошове зобов`язання встановлене рішенням суду не виконане, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення штрафних санкцій передбачених ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з наступними позовними вимоги: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу у вигляді інфляційних витрат за час прострочення грошових зобов`язань за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 р. в розмірі 331 238,69 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача три відсотки річних за час прострочення грошових зобов`язань за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 р. в розмірі 136 881, 32 грн. 26.08.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача 2 висловив свої заперечення стосовно задоволення позовних вимог в повному обсязі. На обгрунтування заперечень представник відповідача 2 вказав, що кредит позивачем видавався в іноземній валюті, тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат є незаконними і задоволенню не підлягають, також наголосив на те, що порука є припиненою, оскільки позивач у встановлений законом строк не звернувся з позовом до суду, а також у зв`язку з тим, що позивачем змінювалося основне зобов`язання без згоди [PERSON] . Також представник наголосив стосовно невірного розрахунку заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідачів, оскільки позивачем нараховані штрафні санкції не на тіло кредиту, а на суму, яка включає в себе ряд інших складових, що на думку представника є недопустимим та становить обставину для відмови у задоволенні позову. 06.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказав, що не погоджується з наведеними у відзиві запереченнями, оскільки вони суперечать дійсним обставинам та доданим до позову документам. Наголошує, що підставою для подання позову стало зволікання відповідачів з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, що як наслідок призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих судовим рішенням, та інших витрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Вказує на те, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідачів 2, 3, та з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втарт і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Також представник позивача наголосив на коректному розрахунку заборгованості, яка підлягає стягненню, в той час як представник відповідача 2 жодного обгрунтування стосовно невірного розрахунку штрафних санкцій не наводить у відзиві. Ухвалою суду від 25.01.2023 року зустрічну позовну заяву відповідача 2 було повернуто. В судове засідання, будучи належно повідомленими сторони не з`явилися, натомість у відповіді на відзив міститься пункт, де вказується, у разі відсутності представника позивача розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факт укладання кредитного договору № 052-2008-2871 від 06.10.2008 року, договорів поруки № 052-2008-2871-Р/1, № 052-2008-2871-Р/2 встановлено судовим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року справа № 2607/6311/2012, Апеляційного суду м.Києва від 13 грудня 2012 року справа № 22-ц/2690/17421/2012, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. Зі змісту рішення Апеляційного суду м.Києва від 13 грудня 2012 справа № 22-ц/2690/17421/2012, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, вбачається, що з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 520 006 грн. 02 коп., також задоволено вимогу про солідарне стягнення з відповідачів вказаної заборгованості. Оскільки вказане рішення суду відповідачами не виконано, представник позивача звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідачів солідарно штрафних санкцій передбачених ст.625 ЦК України, за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 року. З долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що інфляційні втрати АТ «Універсал Банк» за час прострочення виконання грошових зобов`язань встановлених рішенням суду від 13.12.2012 року становлять 331 238, 69 грн., три відсотки річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань в розмірі 136 881, 32 грн. З вказаної довідки вбачається, що залишок заборгованості станом на 31.08.2021 року складає 1 514 458, 38 грн., в період з 13.12.2012 по 31.08.2021 року заборгованість визначена рішенням суду сплачено в загальному розмірі 5 547,64 грн. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що: "у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань". За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 р. по справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). З огляду на викладені висновки Верховного Суду, які відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати від відповідачів застосування наслідків порушення виконання рішення у вигляді сплати штрафних санкцій передбачених статтею 625 ЦК України. Викладені у позовній заяві обставини підтверджуються рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13 грудня 2012 справа №22-ц/2690/17421/2012, розрахунком заборгованості, а факт неналежного виконання рішення суду жодним чином не спростований відповідачами в ході розгляду справи. Посилання представника відповідача 2 на те, що відсутні підстави нараховувати інфляційні витрати, оскільки кредит видавався в іноземній валюті, що підтверджено у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 р. справа №198/527/18, суд не бере до уваги, оскільки правовідносини у справі №198/527/18 не є подібними до справи, яка розглядається. Викладений висновок Верховного Суду у постанові, на яку посилається відповідач про те, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, не є релевантним в даній справі, тому не може бути врахований судом при розгляді справи, оскільки в даному випадку предметом розгляду справи, є застосування штрафних санкцій до відповідачів за неналежне виконання рішення суду про стягнення заборговності визначеній в грошовій одиниці гривні, позаяк підставою заявлених вимог про стягнення основної заборгованості за кредитним договором та штрафних санкційу справі № 198/527/18 стало невиконання рішенням суду, яким було звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У постанові від 18.02.2019 року у справі № 405/5535/16-ц Верховний Суд вказав, що доводи касаційної скарги про те, що до виниклих правовідносин не застосуються положення частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення індексу інфляції, оскільки, інфляційні витрати не нараховуються на зобов`язання в іноземній валюті, а між сторонами у справі договір позики укладений саме в іноземній валюті, не заслуговують на увагу з огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання визначеного рішенням суду у грошовій одиниці України - у гривні. Крім того, суд критично ставиться до посилання представника відповідача 2 на те, що порука є припиненою, що як наслідок є підставою для відмови у позові, оскільки вказана обставина жодним чином не впливає на той факт, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим до виконання особами стосовно яких воно було прийнято, з урахуванням принципу res judicata, тож в даному випадку позивач правомірно звернувся до суду з вимогами про стягнення штрафних санкцій передбачених ст.625 ЦК України внаслідок невиконання рішення суду. Посилання відповідача на неправомірний розрахунок заборгованості визначений позивачем є безпідставним та необгрунтованим, адже в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, жодних відмінних розрахунків представник відповідача 2 не надав до суду, в той час як суд здійснивши перевірку розрахунку штрафних санкцій обрахованих позивачем, вбачає їх математично вірними. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими та грунтуються на вимогах закону, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: approved