Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

22 вересня 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 70,8 кв.м., та за відповідачем [PERSON] визнати право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2007 року сторони зареєстрували шлюб. Після укладення шлюбу 17 липня 2014 року сторони за спільні кошти придбали трикімнатну кв. [ADDRESS] . За спільною домовленістю покупцем був зазначений відповідач. 23.10.2021 року рішенням суду шлюб між сторонами розірваний, сторони не проживають разом. Мають спільну дитину неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з наведеним і неможливістю домовитись з відповідачем про поділ майна, постало питання щодо поділу майна судом. 07.10.2022 року ухвалою суду відкрито провадження за даним позовом, призначено підготовче засідання. В підготовчому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач в підготовчому судовому засіданні зазначив про визнання позовних вимог щодо визнання права власності позивачки на Ѕ частину спірної квартири, та погодився повернути позивачу 50% сплаченого судового збору. Суд, вислухавши позицію сторін, вважає за можливе ухвалити рішення по справі у підготовчому засіданні з огляду на визнання відповідачем позовних вимог. Так, частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні та на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України за присутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року (копія свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. 17 липня 2014 року між [PERSON] від імені [PERSON] (ПРОДАВЕЦЬ) та [PERSON] (ПОКУПЕЦЬ) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 70,8 кв.м., житловою площею 41,6 кв. м. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстровано в реєстрі № 1327. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до заяви відповідача в підготовчому судовому засіданні, він погоджується із запропонованим порядком поділу майна та не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу. Враховуючи вищевикладене, норми ст.ст. 60, 61, 65, 70, 74 СК України, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач і відповідач мають рівні частки на нього. Судом також не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме, з урахуванням вимог частини першої статті 70 СК України слід визнати у порядку поділу майна подружжя право власності за кожною із сторін на 1/2 частини спірної квартири. Розглядаючи розподіл судових витрат, суд виходить з такого: Позивачем при звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 8000 грн. Відповідно до відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Одночасно, відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 4000 грн. (8000/2), а решту 4000 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved