Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позов до [PERSON] (відповідач), в якому просить надати їй дозвіл на неодноразовий виїзд за межі України дитини [PERSON] , [INFO] , до країни Італія на навчання, країн Шенгенської угоди Європейського Союзу і будь-яких інших країн світу, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] з часу набрання рішення законної сили і до досягнення 16 років дитини [PERSON] , [INFO] , з поверненням до України. В обґрунтування вимог щодо предмета спору покликалася на те, що від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . З моменту розлучення і по сьогоднішній день відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Відповідач змінив прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». У відповідача є заборгованість по аліментах, яка станом на липень 2022 року становить 15 388,83 грн і він не сплачує аліменти протягом року. Наразі дитина постійно проживає разом з нею в Італії протягом останніх декількох років. Вона має намір забезпечити повноцінний розвиток сина як особистості в країні Італія задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Син є учнем початкової школи у м. Неаполі. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подав. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Позивачкою подано клопотання щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження (а.с.40-41, 49-50), заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі (а.с.63), клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи (а.с.64-66, 67-69). Представником третьої особи подано клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.38). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 08.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до відкритого судового засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.30-31). Ухвалою підготовчого засідання від 08.12.2022 відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.52-54). Ухвалою підготовчого засідання від 08.12.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.55). Ухвалою судового засідання від 26.01.2023 судом постановлено проводити розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.70). Також, судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/974/22 позивачку [PERSON] , відповідача [PERSON] (а.с.46, 47, 59, 60). Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження від 13.12.2010 (а.с.17). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 31.10.2017 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано (а.с.10). Судовим наказом Жидачівського районного суду Львівської області від 13.03.2018 наказано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (а.с.7). Згідно з даними паспорта громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] , виданого 27.03.2018 на ім`я [PERSON] , [INFO] , остання виїхала за кордон 28.12.2018. Відмітка про повернення в Україну після цієї дати у документі відсутня (а.с.7-8). Відповідно до даних паспорта громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] , виданого 05.05.2018 на ім`я [PERSON] , [INFO] , останній виїхав за кордон 28.12.2018. Відмітка про повернення в Україну після цієї дати у документі відсутня (а.с.21). З даних повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 11.05.2018 у Виконавчому комітеті Ходорівської міської ради, актовий запис №35. Після реєстрації шлюбу чоловіку змінено прізвище на « [PERSON] » (а.с.11-12). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30.06.2022 змінено розмір аліментів, що стягуються на підставі судового наказу Жидачівського районного суду Львівської області від 13.03.2018, та ухвалено стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до повноліття дитини. Відкликано судовий наказ Жидачівського районного суду Львівської області від 13.03.2018 справа №443/224/18 з Жидачівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) після набрання цим рішення законної сили (а.с.18-20). 02.09.2022 представник [PERSON] надіслав [PERSON] заяву щодо надання дозволу на виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , до країни Італія на навчання, країн Шенгенської угоди Європейського Союзу і будь-яких інших країн світу, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] до досягнення 16 років дитини [PERSON] , [INFO] , з поверненням до України (а.с.65). Встановити фактичні обставини з інших доданих позивачкою до позовної заяви документів суд позбавлений можливості, оскільки такі складені іноземною мовою і відсутній їх переклад компетентною особою на українську мову (а.с.5, 8, 9, 13-14, 22, 23). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відсутністю згоди батька на виїзд дитини за кордон. Норми права, які застосував суд. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України (далі - СК України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-III) та Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.11.1991 № 789-XII (далі - Конвенція). Так, відповідно до приписів статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК Україна). За змістом частини 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону №2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону №2402-III встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з положеннями частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Зважаючи на вимоги частини 2 статті 10 ЦПК України, суд враховує приписи частини 1, 2 статті 3 Конвенції, згідно з якими в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 Конвенції). Застосовані судом норми права регулюють вищенаведені спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Зважаючи на вимоги частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), у яких звернуто увагу на основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 359/1506/21 (№ 61-17756св21) вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди батька, у зв`язку із тим, що дитина, як на момент звернення до суду із позовом, так і на час розгляду судами справи фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Словацькій Республіці, де проживає разом із матір`ю. При цьому Верховний Суд вказав, що оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України. У постанові від 26 жовтня 2020 року у справі № 131/926/14-ц (№ 61-203св19) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди батька, вважав, що суди правильно виходили з того, що дитина, як на момент звернення до суду із позовом, так і на час розгляду судами справи фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Португальській Республіці, де проживає разом із матір`ю, а отже відсутня необхідність у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, у випадку коли дитина уже проживає за кордоном у визначеній країні. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю [PERSON] . Позивачка [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] з грудня 2018 року перебувають за кордоном. Відповідач [PERSON] не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у його житті не приймає. Вона має намір забезпечити повноцінний розвиток сина як особистості в країні Італія задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідачем не наведено суду жодного аргументу на підтвердження або спростування викладених позивачкою обставин. Надаючи оцінку аргументам позивачки, суд зазначає, що на час розгляду цієї справи позивачка [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , перебувають за кордоном. Ці обставини вона ствердила у позовній заяві та у поданій до суду заяві щодо розгляду справи без її участі від 12.12.2022, а також вони підтверджуються дослідженими судом доказами, зокрема викопіюваннями паспортів громадян України для виїзду за кордон, у яких наявні відповідні відмітки про прибуття у іншу країну (Італію). Фактичних даних, які б свідчили про те, що [PERSON] , [INFO] , повернувся до України і на даний час (час розгляду справи судом) перебуває в Україні матеріали справи не містять. За наведених вище обставин, суд доходить висновку, що оскільки дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на виїзд сина можливо лише після його повернення до України. Суд звертає увагу на те, що 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, дія якого продовжена і дотепер. Згідно із чинним правовим регулюванням, а саме положеннями абзацу 13 пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями) виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону, а відтак права дитини за встановлених обставин справи не порушуються. Водночас, суд зауважує, що в подальшому, у разі зміни правового регулювання та виникнення спору, [PERSON] не позбавлена права на звернення до суду із відповідним позовом щодо надання їй дозволу на виїзд сина з України без згоди та супроводу батька. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, зважаючи на те, що як на момент звернення до суду із позовом, так і на час розгляду судом цієї справи, неповнолітня дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , фактично постійно перебуває за кордоном, де проживає разом із матір`ю, відтак суд доходить переконання про відсутність правових підстав у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір підлягає залишенню за нею. На підставі статей 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, статті 313 Цивільного кодексу України, статей 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: dismissed