Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] , з посиланням на те, що 26 лютого 2021 року між ними було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 3000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 10 квітня 2021 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, які вони погодили між собою, відповідачка надала позивачці розписку від 26 лютого 2021 року про те, що відповідачка отримала від позивачки 3000 доларів США та зазначила термін повернення боргу, а саме до 10.04.2021 року у тій же валюті. У вказаний термін відповідачка повернула позиваці лише 2000 доларів США, а решту, 1000 доларів США, повертати взагалі відмовляється. Загальний індекс інфляції у 2021 - 2022 роках становить 34,8 % (10+24,8). Сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 1348,00 доларів США (1000 х 1,348%). Сума річних від простроченої суми становить 30 доларів США (1000 х 3%). Усього відповідачка (боржник) має сплатити їй (позивачці) 1378,00 доларів США (1348,00 + 30). Позивач просить суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість в сумі 1378,00 доларів США. Ухвалою суду від 06.12.2022 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження (а. с. 52). Ухвалою суду\~від 12.012023\~відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи (а. с. 84). Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, на які посилається позивачка в позові та відповіді на відзив (а. с. 66), в якій заперечуючи проти доводів відповідачки зазначила, що фактично твердження останньої про отримання вказаної в розписці суми в національній валюті (гривнях) не відповідає дійсності, що вбачається із змісту розписки. Також заперечила твердження відповідачки щодо залишку суми боргу, зазначивши, що їй (позивачці) відповідачкою повернуто лише 2000 гривень, а доданий відповідачкою до відзиву документ, який остання назвала «графік повернення суми» є неналежним доказом, оскільки цей документ ніяк не названий, не містить ніяких реквізитів, ніяким чином не вказує на те, що хтось і хто саме, коли і яку суму і від кого отримав, та й чи отримував взагалі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві (а. с. 59. 60), зазначивши, що 26 лютого 2021 року нею було написано розписку про те, що вона позичила у [PERSON] 3 тисячі доларів США, які зобов`язувалася повернути в термін до 10 квітня 2021 року. Кошти вона (відповідачка) отримала у національній валюті (українська гривня) в сумі, що еквівалентна 3 тисячам доларів США. Виконуючи умови, нею в термін до 10 квітня 2021 року повернуто 2 тисячі 200 доларів США, а до 26 січня 2022 року повернуто ще 600 доларів США. Зокрема, 10 вересня 2021 року нею повернуто позивачці 400 доларів США, 26 січня 2022 року нею повернуто 200 доларів США, що підтверджується особистими підписами позивачки [PERSON] .. Таким чином сума боргу у залишку становить 200 доларів США. Вказане підтверджується оригіналом графіку повернення сум з особистими підписами позивачки [PERSON] .. Між нею та позивачкою 26 лютого 2021 року було досягнуто взаємної усної угоди щодо повернення грошових коштів без урахування встановленого індексу інфляції, а також відсотків по грошових коштах. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представника [PERSON] , відповідачки [PERSON] , дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 лютого 2021 року між позивачкою [PERSON] \~та відповідачкою\~ [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження чого [PERSON] 26 лютого 2021 року власноручно написано розписку, згідно з якою вона позичила у [PERSON] 3000 доларів США, які зобов`язалась повернути 10 квітня 2021 року, що підтверджується оригіналом вказаної розписки (а. с. 12). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім договором (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи за цим договором тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання грошових коштів позичальником у борг із зобов`язанням їх повернути та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). З урахуванням викладеного суд вважає, що за своєю правовою природою розписка [PERSON] від 26 лютого 2021 року, за змістом якої вона отримала у позику від [PERSON] кошти у розмірі 3000 доларів США, які зобов`язалась повернути в повному обсязі 10 квітня 2021 року, є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки така розписка засвідчує боргове зобов`язання відповідача, містить дату та умови отримання грошових коштів позичальником у борг та зобов`язання повернути їх у визначений у розписці строк. Відповідачка фактів написання зазначеної розписки та отримання від позивачки коштів в сумі 3 000 доларів США не заперечує. Предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за цим договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку з повернення коштів. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором, в іншому випадку позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК України він вважається таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов`язання. Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Доводи відповідачки про те, що залишок її боргу за вищевказаною розпискою становить не 1000 доларів США, як зазначає позивачка, а 200 доларів США, не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позову та зазначаючи про фактичне виконання грошового зобов`язання перед позивачем в сумі 2800 доларів США, відповідачка згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язана надати відповідні докази у підтвердження таких заперечень. Проте відповідачка [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження повернення позивачці [PERSON] позики в загальній сумі 2800 доларів США на виконання вищевказаного договору позики від 26 лютого 2021 року. Позивачка зазначає в позовній заяві та стверджує в судовому засідання про фактичне повернення їй позики за вказаним договором в сумі 2000 доларів США. Зазначаючи про фактичне виконання грошового зобов`язання перед позивачем в сумі 2800 доларів США, відповідачка разом з відзивом на позов надала суду документ (на двох аркушах а. с. 62 - 63), який з її слів є розписками про передачу коштів позивачці в рахунок погашення боргу і який вона у відзиві назвала ««графік повернення суми». Суд не визнає вказаний документ належним та допустимим доказом на підтвердження виконання відповідачкою зобов`язання перед позивачем за договором позики від 26 лютого 2021 року, оскільки цей документ (а. с. 62 - 63) за своїм змістом не можна вважати розписками про повернення коштів, він не містить істотних умов: у цьому документі взагалі не зазначені прізвища осіб, які є сторонами вищевказаного договору позики, відсутнє посилання на розписку від 26 лютого 2021 року, не зазначено повних дат повернення, прізвища особи, яка отримала такі кошти. Також не заслуговують на увагу твердження відповідачки про те, що вона за розпискою від 26 лютого 20221 отримала кошти не в доларах, а в національній валюті (гривня), що еквівалентно 3 (трьом) тисячам доларів США, оскільки вказане її твердження спростовується вказаною розпискою, згідно якої, як зазначено вище, [PERSON] позичила у [PERSON] 3 (три) тисячі доларів США, які вона зобов`язується повернути 10 квітня 2021 року (а. с. 12). Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18). Суд, дослідивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності, дійшов висновку про доведеність позовних вимог [PERSON] в частині вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 26.02.2021 в сумі 1000 доларів США, оскільки відповідачка не надала належних і допустимих доказів повернення позивачці за вказаним договором позики коштів на загальну суму 2800 доларів США. З огляду на те, що позика надавалася в іноземній валюті, то стягнення також має відбуватися в іноземній валюті відповідно до позовних вимог [PERSON] . Аналогічні правові висновки про необхідність ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, якщо кошти надавалися саме в ній, містяться у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Такі ж висновки зроблені Верховим Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року\~\~справі № 6-190цс15 та постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15. З урахуванням встановлених по справі обставин суд вважає, що з відповідачки на користь позивачки слід стягнути борг за вищевказаним договором позики у розмірі 1000 доларів США, а також згідно позовних вимог на підставі ч.2\~ст.625 ЦК України\~3 % річних за один рік, як просить позивачка (з 11 квітня 2021 року по 10 квітня 2022 року у розмірі 30 доларів США (1000 х 3%). Що стосується інфляційних втрат, то слід вказати наступне. За змістом\~статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, а відтак передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Outcome: partial