Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-18 00:00:00

[PERSON] , через адвоката Куща К.Ф., заявив позов до Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет», за яким просив визнати незаконним та скасувати наказ президента Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет» від 17.02.2022 року №74-ВК про звільнення з роботи, поновити його на роботі в раніше займаних посадах завідувача хірургічного стаціонару Відокремленого структурного підрозділу «Університетська клініка» та доцента кафедри клінічних дисциплін та медсестринства. Позов мотивовано тим, що відповідач звільнив позивача з роботи за надуманих підстав, та з грубим порушенням процедури звільнення. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 27.07.2022 року, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник відповідача надіслав відзив, за яким просив відмовити в задоволенні позову, за необґрунтованістю. Представник позивача у відповіді на відзив на вимогах позову наполягав і пояснив, що відповідачем не надано переконливих доказів на спростування доводів позивача. З огляду на заяви сторін, суд знайшов за необхідне розглянути справу в загальному порядку, про що суддею 28.10.2022 року постановлено ухвалу. Позивач доповнив позов вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, із розрахунку на дату поновлення на роботі. Більше заяв по суті спору не надходило. Ухвалою суду від 05.12.2022 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, останній надав пояснення, що зводяться до викладеного в заявах позивача по суті спору. Представник відповідача, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи під розписку, в суд не з`явився, про причини неявки не повідомив. Судом встановлено таке. [PERSON] , з огляду на трудову книжку, з 26.09.2019 року працював у Приватному закладі вищої освіти «Київський міжнародний університет» на посаді доцента кафедри клінічних дисциплін і медсестринства, на яку був призначений наказом президента закладу від 25.09.2019 року № 140-вк. На підставі наказу № 84-вк від 11.08.2020 року [PERSON] прийнято за внутрішнім сумісництвом на посаду лікаря-анестезіолога ВСП ПЗВО «Київський міжнародний університет» - «Університетська клініка» (структурний підрозділ відповідача). Наказом №124-вк від 03.09.2020 року [PERSON] переведено за внутрішнім сумісництвом на посаду завідувача хірургічного стаціонару ВСП ПЗВО «Київський міжнародний університет» - «Університетська клініка». 17.02.2022 року президент Приватного закладу вищої освіти «Київський міжнародний університет», у зв`язку з порушеннями вимог наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкції щодо їх заповнення, що використовується у закладах охорони здоров`я незалежно від форм власності та підпорядкування», видав наказ №74-ВК про звільнення [PERSON] з посад, які він обіймав, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи. Відповідач у відзиві вказав, що оспорюваний наказ заснований на акті комісії закладу з перевірки дотримання завідувачем хірургічним стаціонаром [PERSON] вимог наказу МОЗУ №110 від 14.02.2012р. «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкції щодо їх заповнення, що використовується у закладах охорони здоров`я незалежно від форм власності та підпорядкування» від 16.02.2022р. №1/2. З даного акту вбачається, що підставою для перевірки стало звернення 15.02.2022р. пацієнта [PERSON] з приводу перевірки медичної документації в частині діагнозу та тактики лікування. Комісією, з огляду на первинну облікову документацію, встановлено, що пацієнт звернувся в ВСП ПЗВО «Київський міжнародний університет» - «Університетська клініка» 13.07.2020р. і був виписаний 14.07.2020р. із заключним діагнозом, медичні послуги надавали лікуючий лікар [PERSON] , завідувач хірургічним стаціонаром та лікар-анестезіолог [PERSON] , при оформленні облікової документації щодо пацієнта [PERSON] були допущені певні порушення вимог наказу МОЗУ №110 від 14.02.2012р. Проте [PERSON] , як це видно з наведених вище даних трудової книжки, не міг надавати медичні послуги пацієнту [PERSON] , оскільки на час звернення останнього, він не працював в ВСП ПЗВО «Київський міжнародний університет» - «Університетська клініка». Інших доказів, що вказували на те, що позивач приймав участь у лікуванні пацієнта [PERSON] суду не надано. Крім того, акт не містить даних про створення комісії, в акті не наведено конкретних порушень вимог Інструкції при заповненні форм первинного обліку (порушення в акті викладені в узагальненому виді на шквалт «незадовільне ведення форм первинної облікової документації»), не вказано до яких негативних наслідків призвели порушення. В акті також відсутнє обґрунтування рекомендації комісії про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення. Разом з тим, звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не є заходом дисциплінарного впливу, оскільки таке звільнення не пов`язується з винною поведінкою працівника. Тоді виникає питання за яких обставин відповідач прийшов до висновку про невідповідність позивача виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Матеріали справи не дають відповіді на це питання. Отже, суд приходить до висновку, що відповідача звільнено з роботи за надуманих підстав, тобто звільнено без законної підстави. Статтею 43 ч. 6 Конституції України закріплена гарантії захисту громадян від незаконного звільнення. Відповідно до статті 235 ч. 1 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Велика Палата ВС в постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 закріпила висновок, за яким середній заробіток відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України) Статтею 27 Закону № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку «Про обчислення середнього заробітку», що затверджений постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок), передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Звільненню позивача передували грудень 2021 та січень 2022 року. Кількість робочих днів у грудні 2021 року становила 22, в січні 2022 року - 19, а всього 41 робочий день. Нарахована позивачу заробітна плата в грудні 2021 року становила 8614 грн., в січні 2022 року - 8206 грн., а всього 16820 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з інформації про заробітну плату в електронному кабінеті позивача на офіційному сайті Пенсійного фонду України. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача протягом грудня 2021р. та січня 2022р. становила 16820/41=410,24 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу на дату розгляду справи з 18.02.2022р. до 19.01.2023р., включно, становить 239 днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на дату розгляду справи 19.01.2023р. становить 98047,36 грн. (239 х 410,24). Саме такий розрахунок проведено і позивачем. Доводи позивача про невидачу йому трудової книжки виходять за межі заявлених вимог, а тому судом не перевірялись. Підсумовуючи викладе, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню повністю. За такого рішення судові витрати у справі відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Заходів забезпечення позову судом не вживалось. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved