Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Нич Андрій Ігорович пред`явив до суду позов до відповідачки [PERSON] , у якому просить припинити стягнення аліментів, які стягуються із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно та визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2020 року у справі № 606/1768/20 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 серпня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що судовим наказом Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2020 року в справі №606/1768/20 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 серпня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. На час звернення [PERSON] із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів, дитина короткий час проживала разом з матір`ю [PERSON] , проте з грудня 2020 року син проживає разом із батьком [PERSON] та повністю перебуває на його утриманні, що свідчить про відсутність підстав для подальшого стягнення аліментів на користь [PERSON] . З 01 лютого 2021 року мати [PERSON] зареєстрована і проживає в [ADDRESS] , тобто вона проживає в іншому населеному пункті. У березні 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач [PERSON] повністю утримує малолітнього сина [PERSON] . Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2021 року у справі №606/2585/20, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Також вказаним рішенням встановлено, що з грудня 2020 року малолітній [PERSON] проживає разом із батьком - [PERSON] . Дане рішення залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2022 року. Мати [PERSON] за весь час, що не проживає з сином, відвідувала його не часто, приблизно раз або два рази в місяць. При цьому, відповідачка [PERSON] весь час отримує аліменти від [PERSON] на утримання дитини, але жодним чином не витрачає їх на потреби дитини. За вказаних обставин, представник позивача покликається на те, що оскільки з грудня 2020 року малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] перестав проживати з матір`ю [PERSON] та почав приживати з батьком [PERSON] , тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, отже, є всі підстави захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь матері аліментів, оскільки сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина почала проживати разом із батьком. За вказаних обставин просив позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 листопада 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відзиву на позов відповідачка [PERSON] до суду не подавала. \~ \~ \~ \~03 січня 2023 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Нич А.І. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. Судом установлено: \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 18 вересня 2020 року Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №246, складений 06 грудня 2018 року Теребовлянським районним відділом державної актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Теребовлянським районним судом Тернопільської області 08 вересня 2020 року було видано судовий наказ №606/1768/20 за заявою [PERSON] , яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2021 року, ухваленого у цивільній справі №606/2585/20 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Теребовлянської міської ради, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дітей; визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 840,80 гривень судового збору; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, орган опіки та піклування Теребовлянської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення; рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2021 року залишено без змін. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. З аналізу вказаних норм Сімейного кодексу України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ч. 4 ст. 273 Цивільного процесуального кодексу України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Оскільки судом установлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з позивача [PERSON] стягнуто аліменти, з 27 серпня 2020 року постійно проживає з батьком (позивачем по справі [PERSON] ) та перебуває повністю на його утриманні, відтак подальше стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів є безпідставним, у зв`язку із чим вимога позивача про припинення стягнення аліментів є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнати таким, що не підлягає виконанню судового наказу №606/1768/20, виданого 08 вересня 2020 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо. Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження. Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення. Відтак,\~встановлені судом\~обставини,\~а саме\~проживання дитини\~разом з\~позивачем та\~перебування на\~повному його\~утриманні,\~а також припинення стягнення із позивача аліментів доводять відсутність обов`язку боржника, встановленого судовим рішенням у формі судового наказу від 08 вересня 2020 року, а тому, слід визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved