Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

20.10.2022 до суду надійшла цивільна справа №128/1677/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позову позивач зазначив, що у червні 2021 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому за власними потребами грошову позику в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. На підтвердження отримання коштів [PERSON] 09.06.2021 власноруч написав та підписав розписку від 09.06.2021, відповідно до якої повинен був повернути вказані грошові кошти позивачу у строк до 31 липня 2021 року. Однак, у строки, передбачені розпискою від 09.06.2021, відповідач кошти не повернув та відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за розпискою від 09.06.2021 в сумі 50\~000 грн, інфляційні втрати за весь час прострочення у сумі 10\~664 грн 97 коп та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1532 грн 88 коп, що разом становить 62 197 грн 85 коп, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 24.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №128/1677/22 та призначено розгляд справи на 24.11.2022 року. 08.11.2022 до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Косюка І.В. від 02.11.2022 про долучення документів до матеріалів справи №128/1677/22 на виконання вимог ухвали суду від 24.10.2022. Судові засідання у справі №128/1677/22, призначені на 24.11.2022 та на 19.12.2022, не відбулися у зв`язку відсутністю електропостачання в приміщенні Оратівського районного суду Вінницької області в період часу з 09 год 30 хв по 20 год 30 хв 24 листопада 2022 року та у період часу з 09 год 40 хв по 13 год 20 хв 19 грудня 2022 року, що підтверджується відповідними актами від 24.11.2022, від 19.12.2022, та були відкладені на 19.12.2022 та на 12.01.2023, відповідно. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 12.01.2023 не з`явився, заяв чи клопотань суду не подав. Натомість, 12.01.2023 від представника позивача адвоката Косюка І.П. надійшло клопотання про розгляд цивільної справи №128/1677/22 за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 12.01.2023 повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про час, день та місце розгляду справи, шляхом скеровування судових повісток по місцю реєстрації. При цьому, копію ухвали суду про відкриття провадження від 24.10.2022 отримав 09.11.2022, однак відзив до суду не подав, вимоги ухвали від 24.10.2022 не виконав, жодних заяв чи клопотань від відповідача не надходило. В подальшому конверт із судовою повісткою про виклик до суду на 12.01.2023 в черговий раз надісланий за місцем проживання відповідача [PERSON] , зареєстрованим у встановленому законом порядку за адресою: [ADDRESS] , повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 05.03.2009\~р.\~№ 270 у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою, не пізніше ніж через п`ять календарних днів, з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання. Відповідно до ч. 2, 4, 6, 7 ст.\~128\~ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п. 4 ч.8 ст.\~128\~ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, у разі якщо судове повідомлення направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, і повернуто відділом поштового зв`язку з посиланням на відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, відмовою адресата від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. При вирішені питання щодо можливості проведення судового розгляду за відсутності відповідача суд враховує, що провадження по даній справі відкрито ще 24.10.2022, строки для подання заяв по суті справи, визначені статтями 191, 193, 199 ЦПК України, сплинули, а відзив та зустрічний позов на позовну заяву в строки встановлені ухвалою суду від 24.10.2022 відповідачем подані не були. Поряд з цим, частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Крім того, відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України" та справі "Красношапка проти України" зазначено, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ та організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними. До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010). З огляду на вказані обставини, суд доходить висновку про можливісь розгляду справи №128/1677/22 за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 09.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, підтвердженням чого є власноручно написана розписка від 09.06.2021. Згідно умов, визначених у розписці від 09.06.2021, позика є безвідсотковою, строк повернення позики 31.07.2021. 09.06.2022 [PERSON] будо подано заяву до Солом`янського УП ГУНП в м.Києві про вчинення кримінального правопорушення (в порядку ст. 214 КПК України), у зв`язку із заволодінням [PERSON] грошовими коштами, які належить заявнику, у розмірі 50 000 грн. Листом Солом`янського УП ГУНП в м.Києві за № ЄО 25047 від 13.06.2022 [PERSON] було рекомендовано зверутися до суду в порядку, передбаченому цивільним законодавством У зв`язку невиконання відповідачем в добровільному порядку зобов`язання щодо повернення грошових коштів, наданих у позику, виникла заборгованість за договором позики від 09.06.2021, що й стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Визначаючись щодо спірних правовідносин та встановлених обставин, суд керується наступним. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 статті 12, статями 76\~-\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...». Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Частиною першою статті 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 наголошено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом установлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики від 09.06.2021, при цьому, розписка підписана відповідачем власноручно, оригінал якої міститься в матеріалах справи, свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики. За вказаних обставин, враховуючи, що на час розгляду справи судом відповідачем не надано суду беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до статті 617\~ЦК України та доказів повного погашення суми боргу за укладеним договором позики згідно розписки від 09.06.2021, суд вважає, що наявність боргового документу у позичальника [PERSON] підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] по договору позики від 09.06.2021 на загальну суму 50 000,00 гривень. Отже, оскільки строк повернення позики за розпискою від 09.06.2021 закінчився, а відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав у визначений строк, грошові кошти позивачеві не повернув, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо стягнення боргу за договором позики у розмірі 50 000,00 гривень. Щодо стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст.\~1\~Закону України\~"Про\~індексацію грошових\~доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своєю правовою природою суми інфляційних втрат не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, як це закріплено вимогами ч. 1 ст. 1050\~ЦК України. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Відтак, за наведеним у статті 625\~ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст.625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання, на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Отже, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 10 664, 97 грн (десять тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 97 копійок) та 3% річних від простроченої суми згідно ст.\~625\~ЦК України в сумі 1 532, 88 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять дві гривні 88 копійок) є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню та стягненню з відповідача. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved