Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення №1, загальною площею 108,00 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . І. Позиція сторін у справі. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він та [PERSON] є батьками [PERSON] , відповідачки по справі, якій в листопаді 2017 року позивач подарував нежитлове приміщення під впливом обману. Раніше, будучи власником нежитлового приміщення, 19.12.2016р. позивач надав в безоплатне користування нежитлове приміщення [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] , строком до 19.12.2019 року. В серпні-вересні 2017 року дружина [PERSON] та донька [PERSON] вмовили позивача подарувати вищевказане нежитлове приміщення дочці, для здійснення нею підприємницької діяльності. Позивач надав нотаріальний дозвіл на відкриття фізичної особи-підприємця неповнолітньою дочкою [PERSON] , та разом із [PERSON] отримали відповідні дозволи для оформлення договору дарування нежитлового приміщення на доньку [PERSON] . 10.11.2017 року позивач подарував вказане нежитлове приміщення своїй доньці [PERSON] . Однак, після розірвання шлюбу (01.06.2022 року) із [PERSON] , позивачу стало відомо, що дарування нежитлового приміщення було здійснено під впливом обману, оскільки через рік після укладення договору дарування цього приміщення, в листопаді 2018 року донька припинила свою підприємницьку діяльність, кошти не заробляє, та віддала безоплатно в оренду своє нежитлове приміщення. Позивач зазначає, що третя особа [PERSON] користується даним приміщенням на безоплатній основі, що свідчить про введення позивача в оману при даруванні нежитлового приміщення дочці нібито для здійснення нею підприємницької діяльності. Також, після укладення договору дарування, ніяких змін у правах та обов`язках сторін не настало, відповідач не отримувала прибутку з надання в оренду відповідного приміщення, третя особа як користувалася безоплатно приміщенням так і користується, відповідачка не змінила особові рахунки в підприємствах, що надають комунальні послуги і на момент подання позову всі рахунки зареєстровані на позивача, та позивач сплачує кошти за надані комунальні послуги в нежитловому приміщенні [ADDRESS] . А тому, позивач вважає, що договір дарування нежитлового приміщення реєстровий номер №13330, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Кривеньким С.А., - є недійсним, та підлягає скасуванню з вищевказаних підстав. Також сторона позивача зазначає, що строк позовної давності на визнання договору дарування недійсним почався з моменту коли позивач розірвав шлюб із третьою особою [PERSON] (після 01.06.2022р.), та знайшов відповідні документи(договори) на оренду нежитлового приміщення, дізнався про припинення дочкою підприємницької діяльності, тобто дізнався обман. Заперечуючи позов, представником відповідача [PERSON] , адвокатом Бойко І.Ю. подано відзив, в якому зазначено, що позивач мав намір подарувати своїй дочці [PERSON] належне йому нежитлове приміщення, що і вчинив, уклавши 10.11.2017 року нотаріально посвідчений договір дарування. Сторона відповідача посилається на п.8 договору дарування, в якому вказано, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Відповідачка не брала жодних зобов`язань за вказаним договором дарування та на власний розсуд розпоряджається своїм майном, утримує зазначене приміщення. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає своє нежитлове приміщення доньці, а подальше виникнення суперечностей та конфліктів щодо умов використання цього майна, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки суперечить нормам права. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог . Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Кривенький Сергій Анатолійович, в судове засідання не з`явився, направив заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності згідно чинного законодавства України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду даної справи була повідомлена належно, жодних клопотань чи заперечень суду не подала. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 13.07.2022 року задовольнив частково заяву про забезпечення позову та наклав арешт на нежитлове приміщення № 1 загальною площею 108,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 1121043232103. (а.с. 36-38) Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 26.07.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження по справі в загальному порядку, призначив підготовче засідання. (а.с. 41-42) 05.09.2022 року представник позивача [PERSON] подав уточнену позовну заяву. (а.с.47-52) 05.09.2022 року представником позивача [PERSON] подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії рахунків комунальних підприємств по особовому рахунку позивача, за комунальні послуги надані за користування нежитловим приміщенням по [ADDRESS] (а.с. 58-62) 05.09.2022 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Бойко І.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи. (а.с. 67) 08.09.2022 року від третьої особи приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Кривенького С.А. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності згідно чинного законодавства України. (а.с. 76) 20.09.2022 року представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву. (а.с. 78-79) 27.09.2022 року представник відповідача подала клопотання про долучення до матеріалів справи доказів про оплату комунальних платежів в нежитловому приміщенню по [ADDRESS] (а.с. 81-87) 27.09.2022 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі, призначено розгляд справи по суті. (а.с. 89-91) 25.10.2022 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою. (а.с. 93) Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що за договором дарування нежитлового приміщення від 10.11.2017 року [PERSON] подарував, а [PERSON] (яка діє за згодою матері [PERSON] та батька [PERSON] ) прийняла в дар нежитлове приміщення № 1, загальною площею 108,00 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором, який посвідчений 10.11.2017року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривеньким Сергієм Анатолійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1371. (а.с. 8-9). Відповідно до пунктів 5.1, 5.2., 5.3., 5.4., 5.7. договору Дарувальник та Обдаровувана у присутності нотаріуса ствердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлене ним; волевиявлення сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається не має характеру фіктивного чи удаваного правочину; вони не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин, у хворобливому стані, не страждають у момент укладення договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті. Пунктом 8 оскарженого договору дарування встановлено, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням Обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника зараз або в майбутньому. Встановлено, що відповідач [PERSON] 10.11.2017року належно зареєструвала право власності на подароване їй нежитлове приміщення (а.с.9 зворот). Копією рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24.10.2017р. за № 403 підтверджено, що позивач з дружиною [PERSON] , як батьки, на той час неповнолітньої [PERSON] , отримали дозвіл на прийняття їхньою неповнолітньою донькою в дар нежитлового приміщення (а.с.13). Також, позивач та третя особа [PERSON] , як законні представники своєї доньки [PERSON] , нотаріально посвідчили свої заяви про надання згоди на заняття їхньою неповнолітньою дочкою [PERSON] підприємницькою діяльністю (а.с.14). Встановлено, що 21.12.2017 р. відповідачка [PERSON] передала в оренду третій особі [PERSON] своє нежитлове приміщення (а.с.1-16). Встановлено, що 01.12.2018р. відповідачка [PERSON] уклала з третьою особою [PERSON] договір позички свого нежитлового приміщення (а.с.20). 23.11.2018 року відповідачка [PERSON] подала заяву про припинення підприємницької діяльності (а.с.19). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно ч.3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як було встановлено судом, відповідачка прийняла в дар нежитлове приміщення № 1, загальною площею 108,00 кв.м., по [ADDRESS] . Позивач, виступаючи в договорі дарування дарувальником, також, надав згоду, як законний представник неповнолітньої, на отримання донькою, як обдарованою нерухомого майна в дар. Пунктом 8 оскарженого договору дарування передбачено, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника зараз або в майбутньому. Позивач в судовому засіданні пояснив, що на момент укладення договору дарування нежитлового приміщення, його донька була зареєстрована, як ФОП, він бажав виховувати у своєї доньки самостійність, погодився подарувати їй приміщення, щоб дитина дорослішала та заробляла собі на життя. Відтак суд дійшов висновку, що позивач на момент укладення оспорюваного договору дарування не міг помилятися стосовно правової природи укладеного ним правочину та не існувало обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки укладення такого правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Як було встановлено судом, [PERSON] , змінив наміри щодо відчуження майна через 5 років після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку/обман стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину. Так, до позовної заяви позивачем долучено договір оренди нежитлового приміщення від 21.12.2017 року, угоду про дострокове розірвання договору оренди нежитлового приміщення, акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.12.2018 року, договір позички нежитлового приміщенні від 01.12.2018 року, в підтвердження підстав заявлених вимог. Однак, переважна більшість доводів у позовній заяві та зібрані матеріали справи вказують, що саме після укладення договору дарування позивачу стало відомо, що спірне нежитлове приміщення не використовується його донькою в підприємницьких цілях, з метою отримання прибутку, а надано в оренду своїй матері на безоплатній основі, та через рік після укладення договору дарування відповідачка припинила підприємницьку діяльність. Наведені обставини не можуть бути правовою підставою для визнання недійсним договору дарування з підстав введення сторони в оману, оскільки обман мав існувати саме на момент вчинення такого правочину. Дана позиція відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. Та Постанові Верховного Суду України від 14 травня 2021 р. № 438/690/17; № 61-16265св19. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Позивачем не обгрунтовано підстав позовних вимог і, взагалі, не зазначені умисні дії відповідачки, які спричинили обман позивача при укладенні договору дарування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9). В постанові Верховного Суду від 03.02.2022 року у справі 520/8118/17 провадження № 61-10855св21, зроблено наступний висновок. Відповідно до вимог статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Судом встановлено, що укладаючи договір дарування майна, позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає своїй доньці нежитлове приміщення. А подальше виникнення суперечностей та конфліктів щодо умов використання цього майна, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки суперечить нормам права. Аналогічний висновок викладено у Постанові ВСУ від 24.03.2021 року у справі № 713/883/19. Встановлено, що відповідачка, як власник нежитлового приміщення, на власний розсуд розпоряджається своїм майном, та передача в грудні 2018 року в позику свого нежитлового приміщення іншій особі не порушує права позивача. Відповідачка у відповідності до ст. 717,722 ЦК України прийняла подарунок, вступила у користування та розпорядження майном, вчиняє всі права власника нежитлового приміщення, які виникли в зв`язку з переходом права власності. Відповідачка несе тягар утримання належного їй на праві власності нежитлового приміщення, що підтверджено квитанціями про оплату. Допомога в оплаті комунальних платежів в нежитловому приміщенні [ADDRESS] коштом позивача, також, не є підставою для визнання договору дарування недійсним та не свідчить про фіктивність правочину. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що матеріально допомагав і буде допомагати своїй доньці, та незалежно від наслідків розгляду даного спору, нежитлове приміщення належатиме його доньці. Наведена позиція є суперечливою щодо підстав та обставин, викладених в позовній заяві. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки позивачем у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору дарування під впливом обману з боку відповідачки, умов фіктивності оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Сторона відповідача, заперечуючи позовні вимоги, просила відмовити в задоволенні позову по суті, заяви про застосування судом строків позовної давності в даному спорі - не подавалося, а тому суд не досліджує даного питання, оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Виходячи з вищезазначеної норми чинного законодавства, судовий збір, сплачений позивачем, не підлягає стягненню із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed