Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 23.03.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №VOZ0AN02001222, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 29063,22 доларів США на термін до 21.03.2014 року та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядок, встановлених кредитним договором. Вказує, що відповідачем неналежно виконувалися обов`язки щодо погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим банк звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №VOZ0AN02001222 від 23.03.2007 року у сумі 65148,11 грн та 751,48 грн. судового збору. Зазначає, що оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто з 23.03.2007 року по 02.01.2013 року, то за період після подання позовної заяви від 03.01.2013 року , з 20.01.2013 року по 20.11.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 2145,59 доларів США, яка складає 3% річних від простроченої суми. \~ \~ \~ \~У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми після винесення рішення суду від 07.02.2013 року, а саме за період з 20.01.2013 року по 20.11.2021 року у розмірі 2145,59 доларів США, що згідно з курсом НБУ від 20.11.2021 року становить 56729,40 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно ч.8 ст.128, п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України відповідачу будо направлено ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками до неї та роз`яснено його право подати відзив на позовну заяву і всі наявні докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі.Однак, у встановлений строк відзив на позов не подано. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що 23.03.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №VOZ0AN02001222, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 29063,22 доларів США на термін до 21.03.2014 року та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядок, встановлених кредитним договором (а.с. 12-14). Як слідує із матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, натомість останній несвоєчасно здійснював погашення заборгованості, внаслідок чого утворилась заборгованість (а.с.15). Також судом встановлено, що Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №VOZ0AN02001222 від 23.03.2007 року у сумі 65148,11 грн., що становить 8150,18 доларів США яке складається з 6832,89 доларів США заборгованість за кредитом; 810,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 325,52 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 181,53 доларів США- пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та 751,48 грн. судового збору (а.с.5-6) Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припинив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3% річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку міститься посилання у позовній заяві, зроблено висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому, на думку суду, позивач має право на стягнення 3% річних за період з 21.11.2018 року по 20.11.2021 року, що становить 729,39 доларів США. Щодо стягнення 3% річних у іноземній валюті, то суд зазначає наступне. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України). Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому суд дійшов висновку, що оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань, а відтак визначення 3 % річних у доларах США не суперечить чинному законодавству. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 522/11047/17-ц (провадження № 61-4053св20). Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 3 % річних від простроченої суми в розмірі 729,39 доларів США, що за курсом НБУ від 20.11.2021 року становить 19285,07 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2481,00 грн.

Outcome: partial