Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

Адвокат Радостєва М.В. в інтересах заявника [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису у вигляді: заборони [PERSON] наближатися на\~відстань 100\~метрів до\~місця проживання\~(перебування)\~заявника [PERSON] ;\~заборони перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборони вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що з часу розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] продовжили проживати разом за адресою: [ADDRESS] , яка належить заявнику на праві власності. [PERSON] не бажає добровільно виселитися із квартири, постійно вчиняє по відношенню до колишньої дружини домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, вдається до погроз, фізичного впливу, псує її майно, ображає нецензурною лайкою, про що вона неодноразово зверталася до поліції з відповідними заявами. Ухвалою суду від 10.01.2023 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження. Заявник та її представник у судовому засіданні заяву підтримали та просили її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні проти вимог заяви заперечував, вважає її необґрунтованою. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому 29.12.1983 році шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2021 року. На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 10.02.2006 року, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, заявникові [PERSON] на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом ОП „ЗМБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9857022 від 16.02.2006 року. (а.с. 6-7) Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України,\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з визнаними Україною міжнародними стандартами насильство в сім`ї виступає грубим порушенням прав людини і посягає на основні соціальні цінності\~життя людини, честь та гідність, недоторканність та безпеку, власність та приватне життя, а також на право дітей на виховання у сімейному середовищі. Базовим нормативно-правовим актом, що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства є\~Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з\~положеннями ст.\~1\~Закону України\~«Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Згідно п.п. 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,\~ психологічним насильством є форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Під фізичним насильством\~закон\~визначає форму домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 3 Закону України\~ «Про\~запобігання та\~протидію домашньому\~насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, колишнє подружжя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Отже аналіз вищевказаних положень\~Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дає підстави вважати, що обмежувальний припис за своєю суттю є тимчасовим спеціальним заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним\~законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19. Приписами частини 8 ст.\~26 \~ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~передбачено, що порядок видачі судом обмежувального припису визначається\~ЦПК України. Статтею 350-6 ЦПК України\~передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. В обгрунтування вимог заяви [PERSON] посилається на те, що її колишній чоловік [PERSON] проживає у належній їй на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , з якої добровільно виселитися не бажає, крім того, проживаючи у зазначеному приміщенні, останній вчиняє відносно неї насильство психологічного та фізичного характеру. Відповідно до частин 1, 2 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, матеріали заяви не містять переконливих даних на підтвердження наведених заявником обставин, що поведінка [PERSON] , який проживає у належній заявниці квартирі, зумовлює застосування заходів щодо запобігання та протидії домашньому насильству. Крім того, заявником не наведено обгрунтованих обставин та не надано жодних даних про вжиття заходів, в тому числі, у судовому порядку, що усунення перешкод у користуванні її власністю житловим приміщенням. Заявник зазначає, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності внаслідок вчинення відносно неї домашнього насильства. З досліджених судом матеріалів заяви встановлено, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2022 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яке полягало у вчиненні домашнього насильства фізичного характеру відносно [PERSON] , та його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Поряд цим, посилання на зазначений доказ є необгрунтованим у контексті наявності ризиків подальшого вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] відносно заявника, вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства. Посилання заявника на неодноразові звернення до органів поліції з підстав вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства не підтверджені жодними доказами, будь-яких даних про підтвердження таких фактів суду не надано, а матеріали справи не містять даних щодо подальшого притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Також відсутні відомості про встановленні відносно [PERSON] термінових заборонних приписів та про їх не виконання або порушення. Доводи заявника, на переконання суду, грунтуються на припущеннях, та не виправдовують втручання у права та свободи особи шляхом видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки доказів протиправної поведінки особи, за якими було б можливо оцінити пропорційність такого втручання у її права і свободи, суду не надано. Також заявником не було надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що в разі не застосування вказаних заявником в заяві про видачу обмежувального припису заходів відносно [PERSON] існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків. Крім того, суд враховує, що сторони у справі проживають та зареєстровані за однією адресою і задоволення вимог заяви фактично призведе до позбавлення [PERSON] права користування житлом, яке він має на законних підставах. Долучена до заяви довідка № 2815 висновків лікарсько-консультаційної комісії ЛКК від 22.12.2022 року, засвідчує стан фізичного здоров`я заявниці, наявність хвороб та рекомендації щодо медикаментозного лікування. Проте, з її змісту не встановлено жодних об`єктивних даних щодо погіршення її стану здоров`я внаслідок імовірної протиправної поведінки [PERSON] , зокрема, шляхом вчинення відносно неї домашнього насильства. За таких обставин, суд не приймає зазначений доказ при вирішенні вимог заяви. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України передбачено, що доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання\~про достатність\~доказів для\~встановлення обставин,\~що мають\~значення для\~справи,\~суд вирішує\~відповідно до\~свого внутрішнього\~переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З досліджених судом матеріалів справи не встановлено достатніх належних, достовірних і беззаперечних доказів того, яким формам домашнього насильства піддавалася заявник, а також щодо наявності обґрунтованого ризику можливого вчинення [PERSON] у майбутньому домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», відносно заявника у будь-якому його прояві та підстав її потреби у захисті з боку держави, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви [PERSON] . Оцінивши всі обставини та надані заявником докази у справі у їх сукупності, виходячи із принципу дотримання прав та інтересів учасників процесу, забезпечення недопущення необґрунтованого обмеження реалізації їх прав і свобод, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] не підлягає задоволенню. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed