Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований у Калуському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 331, дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з ним. Свої вимоги мотивує тим, що 22.06.2022 він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Вони з відповідачкою були одружені з 2008 року, однак життя у них не склалося і вони розлучилися у 2011 році, а у 2022 році вирішили знову одружитися, але сім`ю їм не вдалося зберегти. Дружина постійно працює за кордоном, діти фактично проживають з ним, на його прохання переїхати працювати в Україну відповідачка не реагує та пояснює це тим, що за кордоном більші заробітки, по цій причині виникають сварки та непорозуміння. Вони намагалися зберегти сім`ю, але так склалося, що вони вже фактично разом не проживають, спільного господарства не ведуть, кожний живе своїм життям. Фактично їхня сім`я розпалася і тому він вирішив розірвати шлюб. Позивач подав до суду заяву, згідно з якою позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задоволити. Розгляд справи просить проводити без його участі. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилася з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавала, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 34). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 15.09.2022 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. Відповідачка 19.09.2022 подала до суду заяву, в якій зазначила, що з позовом згідна. Розгляд справи просить проводити без її участі (а.с. 18). Ухвалою суду від 12.10.2022 сторонам надавався строк на примирення терміном два місяці, ухвалою суду від 12.12.2022 провадження у справі поновлено та призначено судовий розгляд. 26.12.2022 позивач подав до суду заяву, згідно з якою позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задоволити. Розгляд справи просить проводити без його участі. Не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 32). Від відповідачки після відновлення провадження у справі будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляла він про причини своєї неявки в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: сторони по справі перебувають у шлюбі з 22.06.2022, який зареєстрований у Калуському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 331, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.06.2022 (а.с. 4). За час шлюбу у сторін народилися дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 06.06.2009 та № 160234 від 27.07.2010 відповідно (а.с. 5, 6). Згідно з довідкою від 09.09.2022 № 830106, виданою Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради, позивач [PERSON] зареєстрований разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] (а.с. 9). Між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність малолітніх дітей, не можуть розірвати в позасудовому порядку. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові заяви та докази, які надані позивачкою на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, вони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, наданий судом строк на примирення бажаних результатів не дав, позивач не бажає зберігати сім`ю за умов, які склалися між сторонами, тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, шлюб між сторонами розірвати. Щодо позовної вимоги про залишення дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , проживати з батьком [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Звертаючись з позовом, [PERSON] одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу. Відповідачка в судові засідання не з`являлася, думки щодо визначення місця проживання дітей не висловлювала, а тому суд не може достеменно встановити, чи між сторонами існує спір щодо місця проживання їхніх дітей, що відповідно унеможливлює розгляд питання про визначення місця проживання дітей разом з позовною вимогою про розірвання шлюбу. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На противагу наведеним нормам законодавства матеріали справи не містять доказів того, що після припинення сімейних відносин між сторонами, малолітні діти останніх залишилися проживати разом з батьком, знаходяться на його утриманні, тривалість такого утримання. Суд також зауважує, що матеріали справи не містять ніяких документальних доказів про матеріально-побутові умови відповідача та про наявність у нього можливості щодо утримання, догляду і виховання малолітніх дітей. Виходячи з норм сімейного законодавства щодо місця проживання малолітньої дитини, воно повинно бути з одним з батьків чи з обома батьками. Однак, суду не надано жодного доказу за якою адресою будуть проживати діти після розірвання шлюбу. Водночас, долучена до матеріалів справи довідка про те, що позивач разом з дітьми зареєстрований за однією адресою не доказує те, що вони фактично проживають у вказаному житлі. Крім того, доказів постійного працевлаштування відповідачки за кордоном суду також не надано. Суд звертає увагу на те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення на проживанні дітей з одним з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, за відсутності об`єктивних відомостей про дійсне місце проживання дітей, інформації, одержаної у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дітьми, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дітей до кожного з них; вік дітей, стан їх здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дітьми (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, як враховують їх інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дітьми); можливість створення дітям умов для виховання і розвитку. При цьому, у даному випадку відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування, і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. З огляду на викладене суд вважає, що в задоволенні вказаної позовної вимоги необхідно відмовити. Сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 24, 56, 104, 105, 110, 112, 114, 161 СК України, ст. 29 ЦК України, ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», та

Outcome: partial