Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

13 січня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 365 грн. 80 коп. та моральної шкоди 8 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 25.07.2019 року поліцейським Деревянко К.В. винесено відносно нього постанову серії ЕАВ№1362526 про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2019 року постанову серії ЕАВ№1362526 скасовано та визнано протиправною, а провадження по справі про притягнення його до адміністративної відповідальності було закрито. Позивач зазначає, що неправомірними та незаконними діями працівників патрульної поліції йому була спричинена значна моральна шкода та він має право на відшкодування такої шкоди, порядок відшкодування якої прямо передбачений статтями 23, 1167 та 1174 ЦК України. Зазначає, що за захистом своїх порушених прав був вимушений звертатись до суду з позовною заявою, протягом 4-х місяців був вимушений доказувати свою невинуватість, переживати глибокі моральні та душевні хвилювання, щомісяця прибувати на засідання, витрачати особистий та робочий час, звертатися до відповідних інстанцій з метою захисту своїх законних прав, відновлення особистої честі і гідності, а також ділової репутації, оскільки ніколи в житті не притягався ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, в базах даних поліції не значився правопорушником. Всі чотири місяці знаходився у стані постійного стресу, нервував з приводу поновлення його порушеного права та вимушений був радитися із знайомими, які мають юридичну освіту, і кожен раз пояснювати, що до адміністративної відповідальності притягався в результаті неправомірних дій інспектора поліції. Вважає розумним, виваженим та справедливим визначити суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 8 000 грн. Вказує також, що ним були також понесені матеріальні збитки у розмірі 1 365 грн. 80 коп. на купівлю пального з метою прибуття на численні судові засідання до суду, де розглядалася вищевказана справа, та на поштові відправлення. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2020 року цивільну справу передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2020 року цивільна справа перебувала в провадженні судді Литвиненко І.Ю. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 16.12.2020 року за №504 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. була визначена для розгляду даної справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2021 року цивільну справу прийнято суддею до свого провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26.01.2021 року на адресу суду від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не приводить жодних доказів порушення його нормальних життєвих зав`язків; здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя; застосування до нього фізичного та психічного впливу; погіршення або позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань; погіршення ділової репутації, а також затрат часу на оскарження справи. Вважає, що факт закриття адміністративної справи не є доказом неправомірності дій; для відшкодування шкоди державою необхідно обставини, що доводять наявність порушеного права позивача та неправомірність у діях працівника поліції. Позивачем не враховано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», внаслідок чого розмір морального відшкодування позивачем безпідставно завищено. Вказує, що таким чином, вимога про стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди на користь позивача є безпідставною та необґрунтованою. 02.02.2021 року на адресу суду від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що повноваження поліцейських Управління щодо прийняття будь-яких нормативно-правових актів, у тому числі винесення постанов про притягнення до адміністративної відповідальності є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу. Вказує, що працівником поліції відносно позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за порушення п.8.4г ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП. В подальшому вказана постанова була скасована судом у зв`язку неможливістю для суду встановити, що позивачем вчинено інкриміноване йому правопорушення. Тобто скасування складеної поліцейським постанови зумовлено недостатністю доказів вчинення позивачем правопорушення. Передумовою стягнення коштів в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями відповідних посадових осіб, є встановлення факту наявності незаконних дій або визнання їх такими. Судове рішення, на яке посилається позивач не встановлює факту незаконності складання поліцейськими відносно позивача адміністративних матеріалів. Будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб й заподіянням такої шкоди позивачем не надано. Позивачем не доведено факт спричинення йому будь-якими діями поліцейських шкоди, що є обов`язковою передумовою для розгляду судом можливості щодо прийняття рішення про відшкодування такої шкоди. Крім того, в даному випадку на наявні між сторонами правовідносини не можуть бути розповсюджені вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на що посилається позивач, оскільки поліцейський Управління Деревянко К.В. не є посадовою особою будь-якого з таких органів та її дії жодним чином не пов`язані з оперативно-розшуковою діяльністю, досудовим розслідуванням або виконанням завдань та функцій прокуратури чи суду. Враховуючи, що поліцейський діяла в спосіб та в межах наданих законом повноважень, її дії є правомірними, підстави для відшкодування шкоди, яку нібито зазнав позивач у зв`язку із складанням відносно нього певної постанови, відсутні, а відтак позовні вимоги щодо відшкодування такої шкоди задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди представник відповідача зазначає, що за своєю правовою природою така матеріальна шкода фактично є судовими витратами по справі, питання розподілу яких повинно вирішуватись під час прийняття судом рішення по відповідній справі, в межах якої стороною понесені такі витрати. Тому відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь понесених ним у зв`язку з розглядом справи №203/2691/19 витрат, оскільки такі витрати не пов`язані з розглядом даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частин 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 25.07.2019 року відповідачем капралом поліції Деревянко К.В. було винесено постанову серії ЕАВ№1362526 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 255 грн., за фактом порушення вимог дорожнього знаку 4.2, здійснення руху прямо, чим порушено вимоги п.8.4 «г» ПДР України. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року у справі № 203/2691/19, провадження № 2а/203/82/2019, постанову серії ЕАВ №1362526 від 25 липня 2019 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст.122 КУпАП закрито. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вказана постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року набрала законної сили і встановлені нею обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, і відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема, щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державною лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що передбачено статтями 1173, 1174 ЦК України. На підставі ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" в особі виникає право на відшкодування моральної шкоди з підстав, які визначені статтями 2, 4 цього Закону. Статтями 2, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Таким чином, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому скасована судом, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, в тому числі складали рапорти, отримували пояснення, притягали до адміністративної відповідальності та до адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Як вбачається з позовної заяви та встановлено судом, у даній цивільній справі підставою для відшкодування шкоди є скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, що свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, зважаючи на те, що відшкодування здійснюється незалежно від вини. Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 року в справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18)) від 26.02.2020 року в справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19), а також об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц, і відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України ці висновки щодо застосування відповідних норм права суд враховує при виборі і застосування норми права до правовідносин у даній цивільній справі. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Статтею ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Згідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статті 122 цього Кодексу, постанови про притягнення до адміністративної відповідальності мають право виносити уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції. Статтею 1 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважений працівник поліції при складанні протоколу у справі про адміністративне правопорушення не діє як самостійний суб`єкт власних повноважень, а діє від імені Національної поліції, яка є центральним органом виконавчої влади. Шкода ж, завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України), що спростовує посилання представника відповідача - патрульної поліції про необхідність встановлення судовим рішенням вини в діях поліцейського при винесенні ним постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у завданні позивачу моральної шкоди як обов`язкової підстави для компенсації моральної шкоди. Підсумовуючи вищезазначені обставини в даній справі та застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, суд прийшов до висновку, що захист порушеного права позивачем обрано у вірний спосіб. Як зазначається у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95, N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на встановлені судом обставини та наведені вимоги чинного законодавства, суд вважає, що незаконними діями працівників поліції по винесенню відносно [PERSON] вищевказаної постанови позивачу дійсно була заподіяна моральна шкода, яка полягає в заподіяних йому душевних стражданнях, яких він зазнав під час та в зв`язку із складанням вказаної постанови та що не було спростовано відповідачами. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив у сумі 8 000 грн. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, відносно якого було винесено інспектором поліції постанову за ч.1 ст.122 КУпАП, яка судом було скасовано, виходячи з характеру, способу порушення прав позивача незаконними діями працівників поліції, з метою компенсувати понесені ним моральні страждання суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача та зобов`язати Державну казначейську службу України в Дніпропетровській області списати в безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн. 00 коп. на відшкодування завданої моральної шкоди, частково задовольнивши позовні вимоги позивача. При цьому, визначаючи розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд керується принципами виваженості, розумності та справедливості, враховує правовідносини, що склалися між сторонами, та виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнав, їх тривалості та враховує, що скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] призвело до поновлення прав позивача, що також є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. буде розумним і справедливим відшкодуванням (компенсацією) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача, а не про покарання відповідача за неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 2 ЦПК України. Решта частини позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 1 365 грн. 80 коп. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. У позовній заяві в обгрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що в зв`язку з розглядом Кіровським районним судом м. Дніпропетровська справи № 203/2691/19 (№2а/0203/82/2019) ним були також понесені матеріальні збитки у розмірі 1 365 грн. 80 коп. на купівлю пального з метою прибуття на численні судові засідання до суду, де розглядалася вищевказана справа, та на послуги поштового зв`язку. Тобто, як вбачається з позову, вказані витрати по суті є витратами позивача, які він поніс в зв`язку з розглядом Кіровським районним судом м. Дніпропетровська справи № 203/2691/19 (№2а/0203/82/2019) та питання про відшкодування яких підлягало вирішенню саме Кіровським районним судом м. Дніпропетровська в межах розгляду вказаної справи та в порядку, передбаченому статтями 139, 142 КАС України. Крім того, з наданих позивачем копій квитанції взагалі не вбачається, що вказані витрати були ним понесені в зв`язку із розглядом вказаної справи, докази того, що зазначені витрати були понесені саме в зв`язку з розглядом даної справи 203/2691/19 суду не надано. Таким чином, суд вважає, що вказані позовні вимоги про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 1 365 грн. 80 коп. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням часткового задоволення позову судовий збору підлягає відшкодуванню на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial