Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У грудні 2021 позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить винести рішення, яким припинити право власності [PERSON] на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , житловою площею 57, 90 кв.м., загальною площею 85, 60 кв.м., яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 2001 року [NUMBER], з виплатою їй грошової компенсації вартості її частки у сумі 55 703, 00 грн, внесеної на депозитний рахунок суду; у зв`язку із припиненням права власності [PERSON] на частку у спільному майні, визнати право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником 2/5 частки квартири [ADDRESS] , житловою площею 57, 90 кв.м., загальною площею 85, 60 кв.м. Інші частки квартири належать: відповідачу [PERSON] , яка володіє 1/5 частини квартири, третій особі 1 [PERSON] , який володіє 1/5 частини квартири, третій особі 3 [PERSON] , яка володіє 1/5 частини квартири. Також у вказаній квартирі зареєстрований колишній співвласник [PERSON] . Зазначає, що спільне використання житла із відповідачем є неможливим, оскільки виділити частку, належну відповідачу в розмірі 1/5 частин є неможливим, з огляду на технічні характеристики квартира є неподільною. Останнім часом між позивачем та відповідачем виникають конфліктні ситуації щодо здійснення права власності, спільне володіння і користування майном є не можливим. Також вказує, що фактично квартира [ADDRESS] перебуває у постійному володінні та користуванні позивача, відповідач ніколи не користується квартирою та проживає за іншою адресою, яка не відома позивачу. Таким чином, вважаючи свої права порушеними та враховуючи, що частка відповідача у вказаному домоволодінні є незначною і не може бути виділена в натурі, позивач була змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а.с. 66). Копію ухвали від 22.12.2021 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу та третім особам було направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 67). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, остання отримала копію ухвали - 25.10.2022 року (а.с. 68). До суду повернувся лист із копією ухвали та копією позовної заяви з додатками, направлений на адресу відповідача, із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 74-75). До суду повернувся лист із копією ухвали та копією позовної заяви з додатками, направлений на адресу третьої особи 1, із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 76-77). До суду повернувся лист із копією ухвали та копією позовної заяви з додатками, направлений на адресу третьої особи 2, із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 70-71). До суду повернувся лист із копією ухвали та копією позовної заяви з додатками, направлений на адресу третьої особи 3, із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 72-73). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. Відповідач правом подати відзив на позов не скористалася. Треті особи пояснення щодо позову не надали. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 05.12.2001 року квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85, 6 кв. м., належить на праві власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівдних долях (а.с. 11). Згідно договору дарування 1/5 частки квартири від 08.05.2014 року [PERSON] подарував [PERSON] свою 1/5 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 13-14). Відповідно до витягу із Реєстру територіального громади м. Києва у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: 1. [PERSON] , [INFO] , 2. [PERSON] , [INFO] , 3. [PERSON] , [INFO] , 4. [PERSON] , [INFO] (а.с. 65). Відповідно до ч. 2 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 3 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. За ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що законодавство захищає право власності осіб на їх майно в тому числі і право власності особи на частку у спільному майні від будь-яких посягань на нього та встановлює принцип недоторканності такого майна. Стаття 365 ЦК України все ж таки передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Однак підстави такого припинення є чітко визначені у вказаній статті, мають сурово враховуватись судом при розгляді такої категорії справ, а їх перелік розширенню не підлягає. Так, позивач у своїх позовних вимогах зазначає, що вказана квартира є неподільною, а припинення права власності на 1/5 частину вказаної квартири істотної шкоди відповідачу не завдасть. Зі змісту статті 346 ЦК України, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Аналіз рішень Верховного Суду України, ухвалених за наслідками розгляду цивільних справ за позовами про встановлення порядку володіння і користування майном, яке належить на праві спільної часткової власності, свідчить про наявність усталеної правової позиції щодо застосування ст. 365 ЦК України, відповідно до якої припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої обставини з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Частіше умова про те, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членами його сімї, трактується як забезпеченість співвласника іншим житлом. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-68цс14. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 року у справі № 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11), за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Дану правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, де роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Разом з тим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном, про що йдеться в ухвалі Верховного Суду України від 23 червня 2010 року у справі № 6-22505св09. Правова позиція Європейського суду з прав відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилається на те, що спільне користування квартирою є неможливим, крім того з огляду на технічні характеристики квартира є неподільною, а отже відокремити частку відповідача є неможливим. Згідно з даними звіту про оцінку майна, наданих позивачем, вартість частки відповідача складає 55 703, 00 грн (а.с. 35-48). Позивач наполягає, що відповідач за вказаною адресою фактично не проживає, а тому позбавлення її права на вказану частку майна не завдасть останній істотної шкоди. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із суті позовних вимог позивача, остання просить суд припинити право власності відповідача на її частину вказаної квартири. Так в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Таким чином суд констатує, що у випадку задоволення вказаних позовних вимог особі відповідачу буде завдана істотна шкода, оскільки жодних доказів наявності у неї іншого житла матеріали справи не містять, а тому остання може бути позбавлена єдиного належного їй житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло. При цьому, посилання позивача, що відповідач постійно проживає за іншою адресою, не можуть бути безумовною підставою припинити право власності відповідача на її частину квартири, оскільки власник майна має право у будь-який спосіб розпоряджатись вказаним майном. У даній ситуації позивач, на якого відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України покладений обов`язок довести суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, згадані умови, зокрема відсутність істотної шкоди інтересам відповідача за умови припинення його права на частку у спільному майні не довів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Посилання позивача на те, що розміри частки відповідача є незначними, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідача на зазначену частку, оскільки у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таким чином, підстави для припинення права особи на частку у спільному майні, визначені ст. 365 ЦК України, в сукупності відсутні. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову в цілому. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається судом із матеріалів справи, позивач, на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України вніс на депозитний рахунок суду вартість частки майна відповідача у розмірі 55 703, 00 грн. Вказана сума підлягає поверненню позивачу, оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено повністю, суд,

Outcome: dismissed