Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтовано тим, що у період з 26.11.2010 перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням суду від 22.05.2015. У шлюбі у них народилися дитина - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що на підставі рішення суду від 10.10.2018 з відповідачки стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі 972,00 грн. щомісячно з 06.07.2018 до досягнення дитиною повноліття. Позивач зауважив, що за усною домовленістю дитина проживає з ним з травня 2015 року. Зазначає, що у відповідачки постійно наявна заборгованість зі сплати аліментів, яку вона погашає у разі необхідності перетину кордону. Позивач вказує, що він одружений з [PERSON] , з якою є спільні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вони всі разом проживають у власному будинку, в якому створені усі належні та комфортні умови для проживання дитини і проживання її з ним відповідає інтересам дитини. Ухвалою суду від 9 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року залучено до участі в розгляді справи №161/6302/22 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Службу у справах дітей Луцької міської ради. Ухвалою суду від 3 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, у встановлений строк відзив на позов не подала. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову. На вимогу ухвали суду до матеріалів справи долучено висновок Служби у справах дітей від 03.10.2022 №164 «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] ». Згідно електронного сайту Луцького міськрайонного суду Волинської області користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин, інформацію про призначені судові засідання. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про наявність справи у суді, але вони результатів не дали. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У суду є підстави для ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2010, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 22 травня 2015 року у справі №161/3666/15-ц (а.с. 8). В шлюбі у сторін народилась народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року у справі №161/10700/18 з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти у розмірі 972,00 грн. щомісячно з 06.07.2018 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 10-11). Станом на 30.09.2022 у відповідача існує заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 11 664,00 грн. Позивач вказує, що за усною домовленість з травня 2015 року син проживає з ним. Позивач зазначає, що він одружений з [PERSON] , з якою є спільні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вони всі разом проживають у власному будинку, в якому створені усі належні та комфортні умови для проживання дитини і проживання її з ним відповідає інтересам дитини. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Служба у справах дітей Луцької міської ради у висновку від 03.10.2022 №164 «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] » вказала, що відповідачка у службу дітей не прибула на виклик, жодної інформації щодо обставин справи не повідомила, її матір сказала, що [PERSON] перебуває за кордоном. Відповідно до інформації Ківерцівського ліцею №4 від 30.09.2022 мати [PERSON] успіхами дитини у школі не цікавиться, участі у навчальному процесу не бере, батьківські збори та заклад освіти не відвідує. [PERSON] працює у ТОВ «ВГП-Україна», має дохід, який дає можливість утримувати малолітнього [PERSON] . Судом встановлено, що позивач не чинить відповідачу будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні із сином, а також участі у його вихованні. Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як дитина має сильний емоційний зв`язок саме з батьком. Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема висновком органу опіки та піклування, підтверджено, що дитині за місцем проживання батька створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Враховуючи викладене вище, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з батьком. Крім того, визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання.

Outcome: approved