Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко М. О. про визнання договору недійсним та відповідно до заяви про збільшення позовних вимог просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі- продажу нежилих приміщень серія номер 920 від 07.12.2020 року, укладений між [PERSON] , в особі представника [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є нерухоме майно - нежитлове приміщення з №1 по №8( групи приміщень 232 в літері А), загальною площею 129.85 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №55546711 від 07.12.2020р. прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бровченко М.О. та зобов`язати державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Бровченко М.О. вести про це відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно та зобов`язати державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Бровченко М.О. вилучити( скасувати) з Державного реєстру прав нерухоме майно запис за номером 39561973. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Бровченко М.О. був посвідчений правочин договір купівлі-продажу нежилих приміщень серія та номер 920 від 07.12.2020 року, укладений між [PERSON] , в особі представника [PERSON] , та [PERSON] . Предметом зазначеного договору є нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 129.5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На підставі пункту 1 цього договору, позивач передав у власність відповідачу нежитлові приміщення, а останній прийняв їх у власність, та взяв на себе зобов`язання сплатити за них грошову суму, вказану п. 2 цього договору. З пункту 2 договору купівлі-продажу вбачається, що представник позивача [PERSON] , своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продане нежитлове приміщення в сумі 860 000,00 грн., та відсутності до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Представник продавця [PERSON] , підтвердила своїм підписом проставленим у договорі факт повного розрахунку за продані нежитлові приміщення в сумі 860 000,00 грн., про що зазначено у підпункті 2.2. пункту 2 цього договору купівлі - продажу. Вчиняючи вказаний правочин купівлі-продажу нежитлових приміщень, [PERSON] діяла на підставі довіреності, якою позивач [PERSON] 22.12.2010 року уповноважив останню розпоряджатися (продати, здати в оренду) належні позивачу, на праві власності, нежитлові приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Права та повноваження представника позивача [PERSON] визначені у вказаній довіреності, що посвідчена приватним нотаріусом КМНО Стець Н.М. 22.12.2010 року, та зареєстрована за реєстровим номером 3249. Строк дії вказаної довіреності сплинув 22.12.2010 року. На підставі зазначеного правочину приватним нотаріусом КМНО Бровченко М.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55546711 від 07.12.2020р. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] . За вчинений правочин позивачем не було отримано жодних грошових коштів від [PERSON] , як свого представника, а також не було отримано жодних грошових коштів від [PERSON] . Позивач вважаю, що вказаний правочин було вчинено з порушенням закону, оскільки у довіреності представника [PERSON] , що мала право діяти від імені [PERSON] , від 22 грудня 2010 року посвідчену приватним нотаріусом КМНО Стець Н.М. зареєстровану за реєстровим номером 3249, не було |зазначено, що право розпоряджатися надається саме нерухомим майном за адресою [ADDRESS] , а було зазначено лише адресу проспект Рокоссовського Маршала. Не було вказано у довіреності також площі об`єкту нерухомого майна. Враховуючи наведене приватним нотаріусом КМНО Бровченко М.О. не мала права вчиняти оскаржуваний правочин та на підставі зазначеного правочину приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55546711 від 07.12.2020р , оскільки довіреність представника [PERSON] не містила достатньої ідентифікації об`єкту нерухомого майна. Окрім того позивачу згодом стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] на момент вчинення правочину перебували у законному шлюбі, що підтверджується актовим записом №2036 від 07 жовтня 2014 року, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, тобто нерухоме майно, що було відчужене за правочином було набуто у спільну сумісну власність [PERSON] , тому нерухоме майно стало також власністю його дружини [PERSON] . Таким чином [PERSON] не мала права вчиняти такий правочин відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України. Вважає, що вчинений правочин щодо відчуження нежитлових приміщень суперечить ст..ст. 232,237,238,665 ЦК України, а тому даний правочин купівлі- продажу нежитлових приміщень, який вчинила від його імені [PERSON] повинен бути визнаний недійсним. Так як він вчинений не в інтересах позивача [PERSON] , а саме без згоди та дозволу позивача, зловживаючи його довірою, не сплативши відповідачем на користь позивача жодних грошових коштів. [PERSON] до судового засідання надав відзив відповідно до якого, просив суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що в 2014 році він і [PERSON] одружились, і [PERSON] познайомила його з позивачем, як зі своїм другом та діловим партнером. [PERSON] продовжувала працювати з позивачем, як ділові партнери, вона вела деякі його справи, він слідкував за справністю її автомобіля. Крім позивача [PERSON] його дружина була знайома з [PERSON] , яка була власником та одночасно директором ПП « [PERSON] ». В 2010 році Представництвом Фонду Державного майна в Оболонському районі міста Києва було підготовлено всі необхідні документи для продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . воно було готове для викупу ПП «Кирилюк» . [PERSON] запропонував [PERSON] викупити вищезазначені нежитлові приміщення. В зв`язку з тим, що [PERSON] мала дружні відносини з [PERSON] , вона погодилась, щоб [PERSON] увійшов до складу засновників ПП « [PERSON] » та шляхом збільшення розміру статутного фонду до 735 000 (сімсот тридцять п`ять тисяч) грн. накопичити необхідну суму для викупу приміщень у наступному співвідношенні: [PERSON] - 30% (220 430грн.), [PERSON] - 70%(514 570грн.). Договір купівлі - продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] , було укладено 22 липня 2010 року між Представництвом Фонду Державного майна в Оболонському районі міста Києвата ГІП «Кирилюк», посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстровано в реєстрі за № 3080, використані бланки: ВМХ № 746444, 746445, 746446, 746447. Ціна цього договору становила 733 080 (сімсот тридцять три тисячі вісімдесят) гривень. Для оплати по укладеному вищезазначеному договору, необхідно було внести кошти у розмірі 735 000(сімсот тридцять п`ять тисяч) гривень в статутний капітал ПП « [PERSON] ». Зазначена сума коштів передавалась безпосередньо [PERSON] [PERSON] в приміщенні ПАТ «Укрсоцбанку» в присутності [PERSON] . Всі гроші для викупу приміщення надавала [PERSON] 13.12.2010 року Рішенням власників № 1 і 2 від 13.12.2010 року [PERSON] вийшов зі складу власників ПП « [PERSON] » і забрав свою частку статутного капіталу приміщенням, шляхом укладання 22 грудня 2010 року Договору купівлі - продажу нежитлового приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] між ПІІ «Кирилюк» та фізичною особою [PERSON] . Різницю вартості приміщення (по договору купівлі-продажу) і статутного капіталу [PERSON] не повертав [PERSON] в зв`язку з тим що всі гроші на викуп приміщення давала [PERSON] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] були друзями і саме він запропонував [PERSON] купити це приміщення за її гроші, але оформити на нього. Після укладання та нотаріального посвідчення Договору купівлі - продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] , цього ж дня, 22 грудня 2010 року [PERSON] надав [PERSON] генеральне доручення на повне розпорядження ним, включаючи і відчуження. Термін довіреності становив 10 (десять) років. Після 22 грудня 2010 року, [PERSON] , як фактичний власник, сама обслуговувала вищезазначені приміщення, а саме: готувала та вела договори про надання комунальних послуг, оплачувала їх, сплачувала податки (податок на землю та податок на нерухомість) й слідкувала, щоб приміщення було у належному для експлуатації стані. Зважаючи на те, що обсяг проведеної за 10 років роботи був великий і кількість сплат податків та за обслуговування приміщення так само велика, на розгляд суду надається лише частина за останні 3 роки. При необхідності [PERSON] може надати сплати починаючи з 2011 по 2020рік. Всі оплати проводилися власними коштами [PERSON] від імені [PERSON] тому що приміщення було зареєстроване за [PERSON] . За останні 3 (три) роки, за період з 2018 року по 2020 рік, [PERSON] із своїх власних коштів сплатила орієнтовно 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн. за комунальні послуги та податки, не включаючи сюди інші витрати, які виникали в зв`язку з утриманням вищезазначених приміщень у нормальному стані. Загалом, після 22 грудня 2010 року, [PERSON] , як фактичний власник, сама обслуговувала вищезазначені приміщення, а саме: укладала договори про надання комунальних послуг, оплачувала їх, сплачувала податки, штрафи, стежила за підтриманням внутрішніх мереж (труби, каналізація) й слідкувала, щоб воно було у належному для експлуатації стані. В 2020році підходив час закінчення десятирічної довіреності і [PERSON] треба було прийняти рішення переоформлення приміщення на себе як фактичного власника. В листопаді 2020року [PERSON] почала спілкуватися з [PERSON] стосовно варіантів переоформлення нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона була фактичним його власником. 07.12.2020року [PERSON] , маючи всі повноваження щодо вказаних приміщень, по довіреності, уклала Договір купівлі - продажу зі [PERSON] , оплатили всі витрати (експертна оцінка, податки, нотаріальні послуги). Окрім того відповідно до довіреності, яка була 22 грудня 2010 року нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стець Н.М. (зареєстровано в реєстрі за № 3249, бланк БРД 960744), [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , уповноважив [PERSON] , розпоряджатись, в тому числі і продати шляхом переоформлення нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] на іншу особу. Вказана Довіреність була видана терміном на 10 (десять) років. [PERSON] , який надав [PERSON] довіреність її не скасовував. З позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості щодо укладеного нею від його імені договору купівлі - продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] не звертався. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив та просив суд в позові відмовити. Третя особа до судового засідання не зявилася про дату, місце та час повідомлялася належнитм чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд з`ясувавши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституціїі та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22 грудня 2010 року [PERSON] надав [PERSON] доручення на розпорядження (продати, здати в оренду) належні позивачу, на праві власності, нежитлові приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 232) (в літ. А), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Термін довіреності становив 10 (десять) років( а.с.11-12). 07.12.2020 року, укладений між [PERSON] , в особі представника [PERSON] , та [PERSON] . Предметом зазначеного договору є нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 129.5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На підставі пункту 1 цього договору, позивач передав у власність відповідачу нежитлові приміщення, а останній прийняв їх у власність, та взяв на себе зобов`язання сплатити за них грошову суму, вказану п. 2 цього договору. З пункту 2 договору купівлі-продажу вбачається, що представник позивача [PERSON] , своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продане нежитлове приміщення в сумі 860 000,00 грн., та відсутності до покупця будь-яких претензій фінансового характеру( а.с.14-16). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що всі кошти за договором купівлі- продажу нежитлових приміщень нею особисто були передані позивачу. В судовому засіданні представник позивача стверджував, що даний правочин вчинений не в інтересах позивача [PERSON] , а саме без згоди та дозволу позивача та не сплативши відповідачем на користь позивача жодних грошових коштів. Відповідно до підпункту 2 пункту 6 розділу 2 «Вимоги до організації готівкових розрахунків» постановою Правління національного банку України від 29.12.2017 «Про ствердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті», фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, яка перевищуе 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Договір купівлі-продажу належних позивачу нежитлових приміщень, укладався його представником [PERSON] з близьким родичом [PERSON] , при цьому кошти за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень передані позивачу не були. [PERSON] відповідно до умов договору розрахунок з позивачем [PERSON] не здійснювала, однак п. 2.2. договору підтвердила факт повного розрахунку з позивачем. Частиною 1 статті 1087 Цивільного кодексу України передбачено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. При здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд. Безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи, в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків. Частина 3 статті 1087 Цивільного кодексу України вказує, що граничні суми розрахунків готівкою для фізичних осіб встановлюються Національним банком України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на момент вчинення правочину перебували у законному шлюбі, що підтверджується актовим записом №2036 від 07 жовтня 2014 року, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві( а.с.10). Таким чином [PERSON] не мала права вчиняти такий правочин відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 238 ЦК України, встановлено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Змістом ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. З огляду на викладене, судом встановлено, що даний правочин вчинений не в інтересах позивача [PERSON] , а саме без згоди та дозволу, зловживаючи його довірою, не сплатою відповідачем на користь позивача жодних грошових коштів, є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. У зв*язку із наведеним, підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №55546711 від 07.12.2020р. прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бровченко М.О. та зобовязання державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Бровченко М.О. вести про це відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно та зобов`язати державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Бровченко М.О. вилучити( скасувати) з Державного реєстру прав нерухоме майно запис за номером 39561973, оскільки відповідачем порушено прав позивача, що встановлено судом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Приписами ч.4 ст.216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Так як дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Проте суд з власної ініціативи,

Outcome: approved