Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-19 00:00:00

[PERSON] 18.10.2022 року звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації за адресою:[ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22.09.2022 року за договором купівлі-продажу вона придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований [PERSON] , який відповідно до п.13 Договору купівлі-продажу зобов`язувався знятися з реєстраційного обліку до 29.09.2022 року. Однак, свого зобов?язання за Договором купівлі-продажу відповідач не виконав та ігнорує вимоги позивача щодо зняття із зареєстрованого місця проживання. В даній квартирі відповідач не проживає та його особистих речей немає. При цьому обов`язків по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг [PERSON] не несе, а його реєстрація в квартирі на [ADDRESS] порушує її права, як власника, на підставі чого просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Ухвалою суду від 22.11.2022 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До початку розгляду справи по суті 20.01.2023 року позивач [PERSON] подала клопотання про залишення позову без розгляду в частині вимог про зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , яке ухвалою суду від 20.01.2023 року задоволено і залишено позов [PERSON] без розгляду у вказаній частині вимог. В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, не з`явилася, водночас подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, що є її правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, при цьому зазначила, що позов підтримує в повному обсязі і просить такий задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки. За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2022 року придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.13-16). 22.09.2022 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це нерухоме майно, відтак вона являється власником такого (а.с.18). Разом з тим, згідно витягу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради з Реєстру територіальної громади №106093 від 07.10.2022 року у вказаній квартирі залишився зареєстрованим [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Як вбачається із п.13 Договору купівлі-продажу від 22.09.2022 року продавець зобов`язується знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] до 29.09.2022 року, сплати вартість комунальних платежів, звільнити квартиру і передати її покупцеві до 01.10.2022 року. Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383\~ЦК України та ст.150 ЖК України,\~які передбачають\~право власника\~використовувати житло\~для власного\~проживання,\~проживання членів\~сім?ї,\~інших осіб\~і розпоряджатися\~своїм житлом\~на власний\~розсуд.\~Обмеження чи\~втручання у\~права власника\~можливе лише\~на підставах,\~передбачених законом.\~На зміст\~права власності\~невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за колишнім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи та членів її родини на житло припиняє їх право на користування житлом. Згідно зі ст.391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1, 4 ст.\~156\~ЖК УРСР члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім?ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім?ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім?ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29.11.2017 року №753/481/15-ц, від 09.10.2019 року №695/2427/16-ц та від 09.10.2019 року №523/12186/13-ц. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту\~ст.\~76-80\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено,\~що цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~передбачених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно порядку подання доказів, регламентованого статтею 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до\~ст.89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та встановивши, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири, відповідач не є членом її сім?ї, а тому вимоги [PERSON] є підставними, оскільки це порушує її права як власника. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору (а.с.1).

Outcome: approved