Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 16 травня 2014 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу з [PERSON] стали проживати в буд. [ADDRESS] . 12 січня 2021 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 11 серпня 2021 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач на шлях виправлення не стала, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, запрошує до будинку за місцем їх проживання по [ADDRESS] сторонніх осіб, в тому числі і чоловіків, з якими вживає спиртні напої, вчиняє сварки. Вона не доглядає за будинком та господарським спорудами, комунальні послуги не сплачує. Відповідач не працює, веде асоціальний спосіб життя. Поведінка відповідача створює небезпеку життю та здоров`ю його (позивача) та їх дітей. Вона систематично вчиняє домашнє насильство, протиправні наслідки своєї поведінки не усвідомлює, на шлях виправлення не стає та робить нестерпними умови проживання дня нього та їх дітей. У зв`язку з діями відповідача він позбавлений можливості проживати в належній йому частині житлового будинку по [ADDRESS] , тому фактично з лютого 2021 року змушений проживати за іншою адресою - [ADDRESS] . Відповідач не є членом його сім`ї, не є власником житла по [ADDRESS] , за час проживання в будинку не здійснювала будь-яких витрат щодо покращення його стану. Протиправні дії [PERSON] негативно впливають на психологічний стан його та дітей. Він змушений проживати разом з дітьми в орендованому житлі, витрачати кошти на його оренду, незважаючи на те, що він є власником житла по [ADDRESS] . Враховуючи викладене, позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник [PERSON] , в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити (а.с.58). Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (а.с. 55), в судове засідання не з`явилась без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. В судовому засіданні 01.11.2023 року представник позивача [PERSON] позов підтримав. Допитана в судовому засіданні 01.11.2023 року в якості свідка [PERSON] дала показання про те, що знає сім`ю Минтусів, проживає в будинку навпроти. Їй відомо, що частину будинку по [ADDRESS] купила мати [PERSON] ще до весілля останнього, в будинку зробили ремонт. Після шлюбу з [PERSON] подружжя почало проживати в будинку, в них народились діти. [PERSON] тричі проходив службу в АТО. В цей час [PERSON] влаштовувала гуляння, водила чоловіків, з якими вживала алкогольні напої, часто з`являлась в стані алкогольного сп`яніння. Між [PERSON] та [PERSON] постійно відбуваються сварки, які вчиняє остання. У зв`язку з негативною поведінкою та способом життя [PERSON] разом з дітьми був змушений покинути їх спільне місце проживання, зараз він та діти проживають окремо. Наскільки їй відомо, під час чергової сварки [PERSON] вдарила [PERSON] ножем. [PERSON] вона знає тільки з позитивної сторони, він сам опікується дітьми. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст. 211, 223, 247 ЦПК України розглядати справу у судовому засіданні за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, показання свідка [PERSON] , повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. По справі встановлено, що місце проживання сторін зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; позивача [PERSON] з 15.07.2014 року, відповідача [PERSON] з 06.09.2014 року. Вказані обставини підтверджуються відповідними довідками ЦНАП виконавчого комітету Кролевецької міської ради про реєстрацію місця проживання (а.с.16, 23). Власником 32/100 частки житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Солопун М.І. 06.12.2013 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.14, 15, 17-18). За змістом довідки голови вуличного комітету, номер печатки 37, [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з сімейними обставинами з лютого 2021 року фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Рішенням Кролевецького районного суду від 11 серпня 2021 року по справі № 579/563/21\~2/579/356/21 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено. [PERSON] , [INFO] , позбавлено батьківських прав відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та стягнуто аліменти на утримання дітей (а.с.11-13). Даним рішенням було встановлено, серед іншого, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 12 січня 2021 року було розірвано. Вони є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням голови Кролевецької РДА Сумської області від 17.08.2020 року №208-ОД Про визначення місця проживання дитини визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно з вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 02 жовтня 2017 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.357 КК України. Відповідач [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання своїх малолітніх дітей (залишала дітей без нагляду, вживала спиртне та висловлювалась нецензурною лайкою в присутності дітей) та вчинення домашнього насильства, в тому числі і по відношенню до [PERSON] , що підтверджується копіями постанов Кролевецького районного суду Сумської області від 24.10.2019 року, від 17.12.2019 року, від 11.08.2020 року, від 13.08.2020 року, від 10.11.2020 року (а.с.6, 7, 8, 9, 10). Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст.ст. 317, 319\~ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 383 ЦК України\~визначає право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч.2\~ст.386\~ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (1950 року), ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Висновком, зробленим у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №521/18161/15-ц, та пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 Цивільного кодексу України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом припинення вчинення дій, які порушують право власності, позивач вказував про, те, що в будинку, що розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та належить йому на праві приватної власності, зареєстрована та проживає відповідач. На даний час відповідач не належить до членів його сім`ї, так як шлюб між ними розірвано, рішенням Кролевецького районного суду від 11 серпня 2021 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно їх дітей [PERSON] та [PERSON] . Діти проживають разом з батьком позивачем по справі. Крім того, у зв`язку з протиправними діями відповідача, які виражаються у постійному зловживанні спиртними напоями та вчиненні домашнього насильства в присутності малолітніх дітей, позивач разом з дітьми був змушений залишити своє місце проживання. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідач [PERSON] 06.09.2014\~року році була вселена й зареєстрована у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як дружина відповідача [PERSON] . Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 12 січня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За\~ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, який є власником житлового будинку, в якому мешкає відповідач. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої\~статті 109\~ЖК Української\~РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. За приписами ч. 1\~ст. 116 ЖК України\~якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач, не є членом сім`ї позивача, а належними доказами по справі доведено, що відповідач постійно вчиняє сварки, робить нестерпним життя позивача та своїх дітей суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.ст.317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.116\~ЖК України,

Outcome: approved