Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

24.06.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано 27 липня 2018 року в Баранівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 46, сина [PERSON] , [INFO] , залишити їй на виховання, після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON] , а також просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі по 6 000 грн. щомісячно до його повноліття. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначила, що вона та відповідач зареєстрували шлюб 27 липня 2018 року в Баранівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 46. Під час спільного проживання у них з відповідачем народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. З перших чисел травня 2022 року вони перестали спільно проживати, їхня сім`я фактично розпалася. Причиною розпаду сім`ї є те, що відповідач не дає грошей на утримання сім`ї . На її прохання змінити поведінку, відповідач не реагує. На даний час кожен з них проживає зі своїми батьками, вони втратили один до одного почуття любові та поваги, їхня сім`я фактично розпалася. За таких обставин позивачка прийшла до висновку, що сім`ю неможливо зберегти і шлюб необхідно розірвати. Сторони розривають шлюб вперше. Спір про місце проживання сина відсутній. Відповідач добровільно не надає кошти на утримання сина, який залишився проживати з матір`ю і знаходиться на її утриманні. Відповідач [PERSON] працездатний, працює офіційно за кордоном та отримує регулярний великий дохід, який повністю витрачає на свої потреби, хоч зобов`язаний утримувати сина. Аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей не має. Позивач вважає, що встановлення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 6000 грн. в місяць на сина буде найбільш доцільним, зважаючи на те, що відповідач приховує свій офіційний великий дохід. Ухвалою судді Баранівського районного суду від 07.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, справу призначено до розгляду по суті без повідомлення сторін, роз`яснено відповідачу наслідки неподання відзиву на позов у встановлений судом строк (а.с. 15 - 16 ). 23.12.2022 року до Баранівського районного суду надійшов відзив відповідача на вказаний позов. В обгрунтування відзиву відповідач вказав, що позов [PERSON] в частині розірвання між ними шлюбу визнає повністю, а в частині стягнення аліментів на утримання їхнього сина визнає частково, обгрунтовує це тим, що регулярно пересилає кошти своїй дружині на утримання сина, а також пересилає одяг та іграшки. На даний момент він дійсно знаходиться в Польщі, але постійної і стабільної роботи не має, має мінлививй дохід , а тому може сплачувати аліменти на утримання сина, з врахуванням мінімального розміру аліментів, який визначений законодавством, в розмірі по 3000 грн. щомісячно. Суд враховуючи відзив відповідача та те, що сторони клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не подавали, на підставі ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, без фіксації судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм об`єктивну та неупереджену оцінку, враховуючи відзив відповідача, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з огляду на таке. Судом встановлено, що 27 липня 2018 року між сторонами по справі Баранівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, був зареєстрований шлюб , про що складено актовий запис № 46 (а.с. 8). Позивач та відповідач є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ( а.с. 9 ), який проживає разом з матір`ю ( а.с. 10). Малолітня дитина перебуває на утриманні позивача. Відповідач не виконує батьківського обов`язку по її утриманню, участі у її вихованні не бере. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним Кодексом, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За нормами ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна зі сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача так і відповідача. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя не можливе, позивач має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, відповідач в цій частині позов визнає, а також враховуючи, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення. Спору про місце проживання дитини у сторін не має. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Відповідно до ч. 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд звертає увагу, що відповідач доказів виконання своїх обов`язків по утриманню дитини не надав, а тому суд приходить до висновку про його не виконання та порушення права позивача, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дитини (аліментів). Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років з 01.01.2023 року і протягом всього року в розмірі 2272 грн. Тобто мінімальний гарантований розмір аліментів відносно сина [PERSON] з 01.01.2023 року становить 1136 грн. Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач здорова, працездатна особа та має можливість надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідач доказів надання допомоги, неможливості утримувати дитину, відомостей про незадовільний стан здоров`я суду не надав, на утриманні інших дітей не має. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі по 3000 грн. щомісячно на дитину до її повноліття. При визначені розміру аліментів судом враховані всі обставини, передбачені ст.182 СК України. При цьому суд звертає увагу, що позивачем не надано суду жодного доказу в обґрунтування розміру аліментів, про стягнення якого заявлено позов. Разом з тим, суд вважає за доцільне, ухвалюючи рішення у даній справі, роз`яснити сторонам право звернення до суду в подальшому із позовом про зміну (збільшення, зменшення) розміру аліментів, у випадках, передбачених ст.192 СК України. При поданні позову позивачкою сплачено 992,40 грн. судового збору, які підлягають до стягнення з відповідача на її користь, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України. На підставі ч. 1 п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач при подачі позову до суду про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір необхідно стягнути із відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial