Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

У травні 2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] у якому просила визнати громадянина України [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] та виключити з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , відомості про [PERSON] , як батька дитини, а також внести відомості до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , зазначивши батьком дитини [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Стягнути з [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн та інші понесені у ході розгляду справи судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказувала на те, що починаючи з 2010 року по 2018 рік вона та відповідач проживали разом однією сім`єю, без державної реєстрації шлюбу, підтримували шлюбні стосунки, та в результаті їх спільного проживання у них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідач є її батьком, однак він відмовився подати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства. Відповідно, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 Сімейного кодексу України та дитина була зареєстрована в органах РАЦС на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. Прізвище дитини було записане за прізвищем матері « [PERSON] », а по батькові « [PERSON] », за ім`ям батька. Дитина зареєстрована по-батькові за ім`ям відповідача « [PERSON] », що додатково підтверджує факт наявності кровної спорідненості. Після народження дитини відповідач був присутній під час виписки позивачки з дитиною з пологового будинку, постійно спілкувався з донькою та проводив з нею свій час, цікавився її особистим життям, брав участь у її вихованні, разом відпочивали, постійно надавав і нині надає певну матеріальну допомогу, тощо. На даний час відповідач вже більше трьох років проживає окремо, фактично не бачиться з дитиною, все менше цікавиться її життям, матеріально належним чином не підтримує, добровільно, тобто в позасудовому порядку відмовляється подавати заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію його ж батька дитини, через що позивачка змушена звертатися до суду з позовом про визнання батьківства. Натомість, факт батьківства відповідача підтверджується такими доказами. Так, відповідач особисто забирав позивачку разом з новонародженою донькою з пологового будинку, беззаперечно визнаючи дитину своєю дочкою, що підтверджується окремими фотокартками. Сторони разом не проживають з 2018 року. Донька проживає з позивачкою, а відповідач інколи приїздить до доньки, матеріальну допомогу на її утримання надає у недостатній кількості та не завжди. Позивачка змушена постійно про це нагадувати та фактично випрошувати матеріальну допомогу на утримання доньки. Той факт, що [PERSON] , [INFO] є дочкою відповідача підтверджують спільні фотокартки, зроблені у різний час починаючи від виписки позивачки з донькою з пологового будинку, спільного проживання, відпочинку, тощо та інші докази. Жодного разу відповідач не відмовлявся від того, що його спільна з позивачкою дитина є його рідною донькою. День народження доньки у 2021 році сторони святкували спільно, відповідач вітав свою доньку з днем народження у той час як у цьому році таких дій з його боку вже не було. Посилаючись на ст. ст. 126, 128, 135 СК України позивачка просила позовні вимоги задовольнити. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, останній подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні, що відбулося 11 січня 2023 року, позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом отримання СМС-повідомлення, що підтверджується довідкою від 11 січня 2023 року. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 18 червня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0923001302966 від 17 червня 2022 року. Причин неявки не повідомляв, відзиву не подавав. Представник Миронівського відділу ДРАЦС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без участі представника. Допитана в судовому засіданні 11 січня 2023 року в якості свідка позивачка [PERSON] пояснила, що починаючи з 2010 року по 2018 рік вона та відповідач проживали разом однією сім`єю, без державної реєстрації шлюбу, підтримували шлюбні стосунки, та в результаті їх спільного проживання у них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідач є її батьком, однак він відмовився подати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства. Відповідно, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 Сімейного кодексу України та дитина була зареєстрована в органах РАЦС на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. Згідно із статтею 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14 квітня 2014 року виконавчим комітетом Піївської сільської ради Миронівського району Київської області. У свідоцтві про народження батьками дитини вказані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.8). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька від 13 січня 2022 року відповідно до частини першої статті 135 СК України батьком дитини вказаний [PERSON] (а.с.9). Частиною першою статті 135 СК України (в редакції, чинній на час народження дитини) передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно довідки № 16-05-02-04/18 від 17 січня 2022 року, виданої виконавчим комітетом Ржищівської міської ради Київської області, [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Разом з нею зареєстрована та проживає малолітня дочка [PERSON] , 2014 року народження (а.с.10). Із оглянутих у судовому засіданні фотокарток, що додані позивачкою до матеріалів справи, встановлено, що [PERSON] проводив час з дочкою [PERSON] , забирав її з полового будинку, проявляв турботу та увагу, піклувався про неї (а.с.11-40). Наведені обставини підтвердила свідок [PERSON] . Відповідно до ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Вимогами ст. 122 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається, зокрема, за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Ч. 1, 2 ст. 128 Сімейного кодексу України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" відповідно до статей 264, 265 Цивільного Процесуального кодексу України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 08 липня 2022 року ухвалою Ржищівського міського суду Київської області у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу (а.с.81-84). Одночасно суд роз`яснив учасникам справи наслідки ухилення від участі в експертизі, які передбачені статтею 109 ЦПК України. Сторони були повідомленні про необхідність з`явитись до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 06 вересня 2022 року з 09:00 до 12:00 год., що підтверджується листом суду від 15 серпня 2022 року (вих. № 374/116/22/613/2022) (а.с.102). Однак відповідно до повідомлення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19-22/23740-БД від 06 вересня 2022 року про неможливість проведення експертизи, встановлено, що [PERSON] для відбору зразків букального епітелію у визначений час до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не з`явився (а.с.109-110). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно з нормами ч. ч. 1 - 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 12, ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 зазначено, що при вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Згідно з частиною четвертою, п. п. 3 - 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У ч. 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З аналізу ч. 1 ст. 109 ЦПК України (зміст якої наведено вище) слідує, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 676/1503/19. Зважаючи на викладене вище, суд враховує той факт, що [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про призначення ухвалою суду судової молекулярно-генетичної експертизи у справі, проведення якої було доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, не з`явився на проведення такої експертизи, що на переконання суду свідчить про його свідоме ухилення від участі у проведенні експертизи, а також не надав спростувань доводам позивача, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання факту, для якого судом призначалась судова молекулярно-генетична експертиза, а саме щодо факту батьківства [PERSON] стосовно малолітньої [PERSON] . Дані обставини, суд розцінює як неналежне (недобросовісне) виконання відповідачем своїх процесуальних обов`язків та невжиття заходів для спростування вимог та доводів позову, якщо він такі заперечує. Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість явки [PERSON] для здачі зразків, необхідних для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, суду не надано. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 та від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц. За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження , складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до пп. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13 пп. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено Наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суд Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7854,80 грн, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами: квитанцією № 37741124 від 20 травня 2022 року, договором про надання правничої допомоги від 19 листопада 2021 року, ордером на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Корзаченком В.М. від 19 листопада 2021 року, розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу від 20 травня 2022 року, актом здачі-прийняття виконаних робіт (наданої правничої допомоги адвокатом) від 20 травня 2022 року, рахунком-фактурою № 019 від 20 травня 2022 року, квитанцією № 37741160 від 20 травня 2022 року (а.с. 1, 41, 44, 45, 46, 47, 48). При цьому, суд звертає увагу позивачки, що стягненню з відповідача на її користь не підлягають витрати по сплаті комісії банку за проведення платежів у розмірі 25,00 грн та 38,60 грн, які підтверджуються квитанціями № 37741125 та № 37741161 від 20 травня 2022 року (а.с. 2, 49). Банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування. А, отже, суд не бере до уваги вимогу позивачки про стягнення на її користь витрат по сплаті комісії банку за проведення платежів у розмірі 25,00 грн та 38,60 грн, оскільки банк було обрано позивачкою самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачкою банком за надання банківських послуг. В порядку, передбаченому ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: partial