Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

Концерн „Міські теплові мережі звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання. В позові зазначає, що згідно п. 2.1 Статуту Концерну "Міські теплові мережі" основною метою його діяльності є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Позивач у період з 01 листопада 2016 року по 1 жовтня 2020 року надав відповідачам послуги у приміщенні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 68608 грн. 65 коп. Пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються вносити плату за надані послуги, чим завдають матеріальну шкоду Концерну. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Заочним рішенням від 26.02.2021 року позов Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Ухвалою суду від 4 червня 2021 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні пред`явлених вимог. Позивачем заперечень проти означеної заяви не надано. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ). Згідно із частинами другими\~ст. ст. 21, 22 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, температури та величини тиску. Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг», починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив Концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води. Система теплопостачання квартири відповідача є загальнобудинковою, від`єднання від централізованого опалення не проводилось, тому послуги відповідачам надавались постійно і в повному обсязі. Тож, послуга з централізованого опалення надавалась боржнику в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води (підігріву питної види) постійно. Отже, фактично відносини між сторонами з приводу надання послуг з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води тривають. Відсутність укладеного договору не позбавляє відповідача обов`язку оплати наданих йому послуг. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с. 14). Між ним та позивачем 25.12.2010 року укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води (а.с. 8-9). Відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 10). \~ \~ \~ \~Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] позивач у період з 1 листопада 2016 року по 1 жовтня 2020 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на суму 68608 грн. 65 коп., однак відповідачі як споживачі цих послуг не здійснили оплату за надані послуги в повному обсязі (а. с. 5-7). Відповідно до ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, а виконавець це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. В силу ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. У відповідності до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний вчасно вносити плату за надані послуги. Наведені положення житлового закону узгоджуються з правилами статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом Вирішуючи позов, суд виходить з того, що відповідно до Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, що затверджений Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, тому обов`язок зі сплати наданих комунальних послуг на користь позивача є таким, що ґрунтується на законі. Відповідач [PERSON] як співвласники житлового приміщення є споживачем в сенсі Закону «Про житлово-комунальні послуги» і відповідно до ст. ст. 322, 360 ЦК України, ст. ст. 67, 68 ЖК України зобов`язаний сплачувати комунальні послуги. Обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, внормований пунктом 2 частини 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Споживачем вказаних послуг відповідно до ст. 1 Закону, яка містить визначення термінів, є особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. З наведених положень законодавства випливає, що споживачем комунальних послуг є або власник (співвласник) нерухомого майна або інша особа, яка безпосередньо користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу за згодою власника. Вказане означає що статус споживача розповсюджується як на власника нерухомості, так і на іншу особу, що фактично використовує нерухомість і споживає послуги, які до цієї нерухомості постачаються. Такий висновок суду дозволяє зробити розподільний сполучник «або», вжитий у вказаній нормі закону. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в житлі, куди постачаються послуги концерну, тому безпосередньо отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб. Згідно до ст. 64 ЖК України, члени родини наймача, що проживають із ним спільно, несуть солідарну з ним відповідальність по оплаті за квартиру. Наведене положення житлового законодавства, а також приведене раніше поняття споживача свідчать про те, що обов`язковою передумовою для оплати комунальних послух є їхнє споживання, що прямо випливає з терміну «споживач», тобто особа, яка безпосередньо користується тими чи іншими благами. За змістом ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язань. З наведеного суд встановив, що відповідачі як споживачі не позбавлені обов`язку утримувати майно, в тому числі оплачувати житлово-комунальні послуги, а тому позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Разом з тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог, виходячи з такого. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз`яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду». За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідки спливу позовної давності внормовані статтею 267 ЦК України і полягають в тому, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд доходить висновку, що встановлена законом давність звернення за судовим захистом для звернення з вимогами про стягнення заборгованості за вказаний період пропущена, а з урахуванням дати подання цього позову, яка співпадає з 26 жовтня 2020 року, вимоги за цим позовом не можуть простиратися на періоди, що передували 26 жовтня 2017 року (26 жовтня 2020 року три роки). Про причини пропуску давності позивач не повідомляє, а відповідно і про визнання їх поважними - не клопочеться. У зв`язку з викладеним суд не вбачає підстав для застосування судового захисту за період, що передував 26 жовтня 2017 року. Статтею 264 ЦК України встановлено випадки переривання позовної давності і до них відноситься, зокрема, вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку. З особового рахунку № [NUMBER] вбачається, що з 1 листопада 2016 року по 1 жовтня 2020 року року відповідачі взагалі не здійснювали оплату за надані послуги, тому з боку відповідачів відсутні будь-які докази, які б свідчили про визнання ними боргу за означений період. Ухвалюючи рішення на користь позовних вимог, суд знаходить їх доведеними наданими суду фактичними даними, що має процесуальним наслідком їхнє задоволення. Судовий збір, сплачений позивачем, має бути стягнутим з відповідачів у рівних частках на користь концерну в межах задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial