Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-05 00:00:00

Представник Дніпровського державного медичного університету звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що 01 вересня 2012 року між Дніпровським державним медичним університетом та [PERSON] укладено угоду № 118 про підготовку фахівця з вищою освітою. Даною угодою передбачено обов`язок відповідача після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років у закладі охорони здоров`я, куди випускник буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання 16.05.2018 відповідача направлено на роботу в КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 6» ДОР на посаду лікаря-хірурга. Згідно листа Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 30.06.2022 №3521/0/29-22 відповідач звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки за направленням. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений укладеним між сторонами договором та не відпрацював після закінчення навчання три роки у закладі охорони здоров`я, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача витрати на навчання у сумі 205 700, 30 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи в його відсутність, у якій проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення приймальної комісії наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» №578-ОС від 10 серпня 2012 року [PERSON] зарахований на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено угоду №118 про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з умовами якої [PERSON] зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» №527-ос від 23.06.2018 «Про завершення навчання» [PERSON] присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 779-ос від 30.08.2018 відповідач був зарахований до очної інтернатури. Згідно наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» №469-ос від 30.06.2021 відповідач був відрахований з очної інтернатури у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання лікаря-спеціаліста. Відповідно до направлення на роботу № 70 від 16 травня 2018 року, виданого Міністерством охорони здоров`я України, [PERSON] був направлений в розпорядження КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 6» ДОР. Згідно листа Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 30.06.2022 №3521/0/29-22 відповідач звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки за направленням. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2018 року вартість навчання відповідача становить 205 700, 30 грн. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 № 118), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2012 року, регулюються саме ними. [PERSON] , добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилась відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Вдповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2012 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов Дніпровського державного медичного університету до [PERSON] про стягнення коштів на навчання підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 3 085, 51 грн.

Outcome: approved