Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

Позивач Міністерство економіки України, в особі представника Бельдяга С.В., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив, стягнути з [PERSON] на його користь грошові коштив розмірі 98124,18 грн та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2021 року визнано протиправним та скасовано наказ Мінекономіки від 18 березня 2020 року № 603-к про звільнення [PERSON] з займаної посади, стягнуто з Мінекономіки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 322473,77 грн. Наказом Мінекономіки від 21 квітня 2021 року № 320-к на виконання вказаного рішення [PERSON] поновлено на займаній ним посаді та виплачено стягнуту рішенням суду заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач зазначає, що [PERSON] отримав статус безробітного в Дніпровській районній філії КМЦЗ з 02 квітня 2020 відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» та отримував допомогу по безробіттю з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року. 17 травня 2021 року Дніпровська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулася до Мінекономіки з вимогою відшкодувати Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю [PERSON] кошти в розмірі 98 124,18 грн, що позивачем було здійснено. Тобто 17 травня 2021 року Мінекономіки стало відомо, що [PERSON] набув статусу безробітного, та отримував відповідну допомогу по безробіттю. Позивач вважає, що під час розгляду судової справи № 640/8444/20 [PERSON] ввів в оману суд, приховавши факт отримання допомоги з центру зайнятості, внаслідок чого при присудженні судом оплати за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченої допомоги по безробіттю, що дало можливість подвійного стягнення з державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та виплати за вимушений прогул. Своїми діями [PERSON] мав намір незаконно збагатитися за рахунок двох державних організацій, отримуючи подвійний заробіток (допомогу по безробіттю та компенсацію грошового забезпечення за час вимушеного прогулу), що не передбачено жодним нормативним документом і призвело до безпідставних виплат з державного бюджету за однією і тією ж обставиною. Тобто, [PERSON] отримав допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу без урахування суми допомоги по безробіттю, що є переплатою коштів для Мінекономіки. В свою чергу, Мінекономіки зазнало збитків, оскільки за рахунок державного бюджету [PERSON] були виплачені кошти у зв`язку з поновленням [PERSON] на посаді в розмірі 322 473,77 грн та кошти сплачені Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю [PERSON] в сумі 98 124,18 грн. Позивач вважає, що у зв`язку із поновленням [PERSON] на посаді, виплаті йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду, кошти, які набув [PERSON] як допомога по безробіттю є безпідставно набутими, оскільки відпала підстава його набуття, і підлягають поверненню Мінекономіки. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 10 травня 2022 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому з приводу задоволення заявлених Міністерством економіки України вимог заперечував в повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Відповідач зазначає, що з моменту його незаконного звільнення з займаної посади до поновлення на роботі пройшло більше одного року. На момент його звільнення, маючи у своїй сім`ї непрацюючу матір, та будучи єдиним годувальником, та враховуючи емоціональне пригнічення викликане неможливістю самостійно та швидко знайти рівноцінну роботу, зокрема в секторі державної служби, він був вимушений скористатись своїм законним правом та звернутися за допомогою в пошуку роботи до Дніпровської районної філії КМЦЗ, де отримав статус безробітного та допомогу по безробіттю з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року. При цьому, відповідач стверджує, що ним не приховувалась інформація від позивача, щодо тих чи інших законних дій пов`язаних з його працевлаштуванням, а у чинному законодавстві відсутня норма, що зобов`язувала б самостійно повідомляти позивача про будь-яке працевлаштування у період незаконного звільнення з роботи. Позивачу також було відомо, що відповідач за віком відноситься до категорії осіб, яким чинним законодавством надано право перебування на обліку в центрі зайнятості до настання пенсійного віку. Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону №5067 статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова і здатна приступити до роботи. Проте, в ході розгляду справи про незаконне звільнення судами першої та апеляційної інстанцій позивач не робив жодних заяв, клопотань запитів щодо перебування відповідача на обліку в центрі зайнятості. Права, обов`язки та відповідальність роботодавця у сфері соціального страхування на випадок безробіття визначені статтею 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533. Зокрема, частиною четвертою статті 35 Закону № 1533 передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду утримується з роботодавця. Відповідач також звертає увагу на те, що твердження позивача про безпідставність набуття допомоги по безробіттю є абсурдним й надуманим, оскільки на момент отримання цих коштів, він перебував у статусі безробітного, й лише скористався своїм правом на соціальний захист. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18 березня 2020 № 603-к № 603-к звільнено [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу державного ринкового нагляду управління контролю та захисту прав споживачів департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики 27 березня 2020 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року у справі №640/8444/20 адміністративний позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Мінекономіки від № 603-к.; вирішено поновити [PERSON] з 27 березня 2020 року на посаді в Мінекономіки, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав станом на день звільнення; вирішено стягнути з Мінекономіки на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 322 473,77 грн; рішення в частині поновлення [PERSON] з 27 березня 2020 року на посаді в Мінекономіки, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав станом на день звільнення та стягнення з Мінекономіки на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 29 100, 00 грн допущено до негайного виконання. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 640/8444/20 апеляційну скаргу Мінекономіки задоволено частково; змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року, зазначивши, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду; у решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року залишено без змін. Наказом Мінекономіки від 21 квітня 2021 року № 320-к на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2021 року у справі № 640/8444/20 [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу удосконалення ліцензування управління реформування засобів регулювання підприємництва департаменту регуляторної політики та підприємництва з 28 березня 2020 року, який приступив до виконання своїх посадових обов`язків з 21 квітня 2021 року. Відповідно до довідки Мінекономіки від січня 2022 № 2121-12/43 [PERSON] нараховано та виплачено на виконання рішення суду у справі № 640/8444/20 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 322 473,77 грн. Листом від 13 травня 2021 року № 266.5-1325/21 Дніпровська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулася до Мінекономіки з вимогою відшкодувати Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю [PERSON] кошти, сума яких складає 98 124,18 грн. Як вбачається з листа [PERSON] отримав статус безробітного в Дніпровській районній філії КМЦЗ з 02 квітня 2020 року відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» та отримав допомогу по безробіттю з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року. За період з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року [PERSON] було нараховано та виплачено допомогу по безробіттю у сумі 98 124,18 грн, про що свідчить довідка - розрахунок № 08-1228/10-21/21 від 07 травня 2021 року. Реєстрація та виплата допомоги по безробіттю [PERSON] припинені 21 квітня 2021, у зв`язку з виданням відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі, пп. 2 п. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», пп.2 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Відповідно до платіжного доручення № 1390 від 22 вересня 2021 року Мінекономіки сплатило Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю [PERSON] кошти в сумі 98124,18 грн. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України № 1533-ІІІ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон № 1533-ІІІ) загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Пунктом 8 статті 1 даного Закону № 1533-ІІІ визначено, що страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу. Частиною 1 статті 6, частиною 1 статті 7 Закону № 1533-ІІІ передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття; допомога по безробіттю є одним із видів забезпечення. У статті 31 Закону № 1533-ІІІ визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: (…) поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (п.2). Відповідно до частини першої статті 34 Закону № 1533-ІІІ Фонд має право: стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу. За змістом положень частини четвертої статті 35 Закону № 1533-ІІІ із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України № 5067 «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема за віком, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно пунктів 2-3 частини пероої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили, подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг. З аналізу вищенаведеного можна зробити висновок, що відповідач [PERSON] у період його незаконного (що встановлено рішенням суду) звільнення правомірно звернувся до КМЦЗ та отримував допомогу по безробіттю, виплата якої йому припинена з моменту набрання законної сили рішенням про поновлення його на займаній посаді. Крім того, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» КМЦЗ правомірно заявлено вимогу до роботодавця, в даному випадку Міністерства економіки України, щодо відшкодування виплаченої на користь незаконно звільненого працівника допомоги по безробіттю. Щодо заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача відшкодованої Мінекономіки КМЦЗ виплачених в якості допомоги по безробіттю [PERSON] коштів в розмірі 98124,18 грн, суд зазначає таке. У постанові Великої палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 зроблено наступний висновок: «Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Посилання апеляційного суду, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України»». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, від 13 лютого 2019 року у справі № 815/2959/17 та від 31 березня 2020 року у прсві 819/991/18. Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 19 січня 2016 у справі №21-3834а15 у разі неврахування в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, ця сума коштів для поновленого на роботі працівника є переплатою, встановлення зазначеної обставини має істотне значення для вирішення спору - оскільки у постанові Верховного Суду України від 19 січня 2016 року у справі №21-3834а15 така правова позиція відсутня. Також суд вважає безпідставними посилання позивача на положення статті 1212 ЦК, оскільки за даною нормою закону поверненню підлягає лише безпідставно набуте майно, в даному випадку грошові кошти, оскільки допомога по безробіттю за період з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року, що в загальному розмірі складає 98124,18 грн, виплачена [PERSON] КМЦС з підстав, передбачених нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та у встановленому даним законом порядку. Підстави для повернення даних коштів самим [PERSON] КМЦЗ відсутні та підлягають стягненню з роботодавця, оскільки встановлена судовим рішенням обставина щодо протиправності його звільнення є відповідальністю Міністерства економіки України, що передбачено положенням частини четвертої статті 35 Закону № 1533-ІІІ. Відповідно до вимог статті 263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтею 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з [PERSON] роботодавцем Міністерством економіки України відшкодованої ним Київському міському центру зайнятості виплаченої допомоги по безробіттю. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, тому сплачена позивачем при подачі даного позову до суду сума судового збору стягненню з відповідача не підлягає.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed