Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів. Позивач [PERSON] просить суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] з 02.11.2022 року є власником квартири [ADDRESS] . В належній їй квартирі зареєстровані колишні власники [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї позивача, у квартирі фактично не проживають, виконати умови договору купівлі продажу від 02.11.2022 року та добровільно знятися з реєстрації не бажають, чим створюють перешкоди у користуванні правом власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов визнали. Заяви (клопотання) учасників справи. 19.12.2022 року представник позивача адвокат Гончаров В.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] подав до суду заяву на виконання вимог ухвали суду від 13.12.2022 року. 09.01.2023 відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали спільну заяву про визнання позову, розгляд справи в їх відсутності. 10.01.2023 року представник позивача адвокат Гончаров В.В. подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 справу передано на розгляд на судді Голяні О.В. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.12.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.12.2022 року відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Позивач [PERSON] з 02.11.2022 року являється одноосібною власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджено копією договору купівлі - продажу від 02.11.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д., зареєстрованого в реєстрі за №1976, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №314007015 від 02.11.2022. Відповідно до п.5 умов вказаного вище договору купівлі - продажу квартири від 02.11.2022 року, продавці [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися у строк до 02.11.2022 включно знятися реєстрації місця проживання особисто. З довідки заступника начальника відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.11.2022 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оцінка Суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із положенням ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Виходячи із порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та ст. ст. 64, 150, 156 Житлового кодексу, слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідачі були би наділені правом на користування спірною квартирою (найм, оренда, тощо) не вчинялись. Відповідачі спільним побутом, родинними відносинами із позивачем не пов`язані і в будинку не проживають, умови договору купівлі продажу про зобов`язання зняття з реєстрації не виконали, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення права відповідачів користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачі позов визнали; доказів, що вони проживають в спірній квартирі, користуються нею не надали. При цьому, матеріали справи підтверджують те, що вони не є власниками житла, а тому припинення права користування відповідачів не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідачів» є співрозмірним із переслідуваною законною метою по захисту прав позивача на власність, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1\~ст.142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved