Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 31 березня 2016 року між ним та ТОВ «Омокс» укладений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру по [ADDRESS] ), а також форвардний контракт. На виконання договору ним сплачено на рахунок товариства 774 990 грн., а контракту - 292 774 грн., тобто свої зобов`язання виконані у повному обсязі. У травні 2018 року йому повідомлено про завершення будівництва. Однак, у звязку з тимчасовим переведенням до Харківської філії та неможливістю відлучитись з роботи, він доручив оформити Єкатериніній Ліані, яка є дружиною рідного брата, реєстрацію права власності на квартиру. Саме така домовленість існувала між ними, на виконання якої 25 травня 2018 року укладений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав. Даний правочин є недійсним, оскільки укладений внаслідок помилки.Так, відповідачка фактично отримала у власність квартиру вже через кілька днів після підписання оспорюваного договору. Хоча всі кошти за майно сплатив він, а відповідачка отримала майно безоплатно у власність. Про сам факт укладення оспорюваного договору в такій редакції він не був освідомлений, адже вважав, що право власності отримає саме він. Укладаючи спірний правочин, він вважав, що передає право на оформлення та реєстрацію за ним права власності на квартиру, та був переконаний, що таким правочином не може бути передано право власності на квартиру. Спорів щодо даного майна між ними не було, оскільки в сімї панувала довіра та складались приязні стосунки. Але стосунки у брата та його дружини погіршились, вони почали окремо проживати та виникли спори щодо поділу майна. Тому він вирішив перевірити укладені між ним та відповідачкою договору. При звернення до нотаріуса, йому стало відомо, що відповідачка зареєструвала право власності на квартиру за собою. Також вважає, що після сплати ним коштів, введення об`єкту в експлуатацію, його майнові права стали тотожні праву власності, які є речовими та підлягають державній реєстрації. І без державної реєстрації неможливо розпорядитись такими правами. Тому договір взагалі є неукладеним. Просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 травня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про передачу прав та обовязків за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИПи від 31 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Омокс»; судові витрати покласти на відповідачів. 27 липня 2022 року представник позивача надав суду відповідь на відзив. Додатково зазначив, що його брат [PERSON] є також відповідачем по даній справі, оскільки квартира, яка набута у власність, є спільним майном подружжя. Даний спір не є штучним, оскільки відповідач заперечує позов та відсутній намір вивести майно з поділу між колишнім подружжям. Всі підстави укладення правочину внаслідок помилки викладені в позові: він уклав договір на етапі будівництва, вніс всі кошти, оспорюваний договір є безоплатним, укладений в простій письмовій формі (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2021 року по справі №910/11702/18), відсутність посилань, що первісний договір припиняє для нього дію, існування між сторонами довірительних стосунків, наявність у відповідача злісного умислу та свідомому підштовхуванні його до укладення правочину. 01 серпня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка [PERSON] вказала, що між нею та колишнім чоловіком [PERSON] тривають спори щодо поділу майна, тому поданий позов його братом - [PERSON] має намір вилучити частину майна, придбаного подружжям за час шлюбу з усього обсягу майна, яке підлягає поділу. З моменту укладення оспорюваного правочину минуло більше ніж чотири роки, а з позовна заява подана лише в 2022 році. Крім того, у провадженні суду є ще кілька справ щодо визнання угод недійсними, за якими вона є власником майна. Укладаючи оспорюваний правочин, позивач розумів правову природу правочину, отримав згоду товариства та згоду своєї дружини, тощо. Вцілому вся сукупність дій, що вчиняв позивач, підтверджує лише те, що він дійсно мав на меті укласти саме даний договір та розумів, що внаслідок укладення цього правочину право на отримання майнових прав перейде до неї. Вважає, що позивачем не доведені його вимоги. Крім того, такі права не підлягали обовязковій державній реєстрації, оскільки при укладенні правочину відбулась зміна лише субєктного складу, а саме зобовязання зберіглось повністю. Такий договір має вчинятись в тій самій формі, що і основний договір. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просивзадоволити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиви, пояснення по суті позовних вимог, клопотань про забезпечення доказів до суду не надходило. Причини неможливості подати також суду не повідомили. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи судом встановлено, що31 березня 2016 року між ТОВ «Омокс» та [PERSON] на виконання Форвардного контракту укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП. П.1 та п.2 договору визначені характеристики квартири: будівельний номер [ADDRESS] район), с.Чайки, вул. В.Лобановського, 31. Ціна майнових прав на квартиру за цим договором становить 774 990 грн. (п.3 договору). Позивач надав суду копії квитанції: №15891700 від 01 квітня 2016 року на суму 707 226 грн., №15896730 від 01 квітня 2016 року на суму 67 764 грн., №15891481 від 292 774 грн. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України , предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Встановлено, що 25 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги. А саме, [PERSON] відступає [PERSON] , [PERSON] приймає всі права та обовязки, що належать [PERSON] за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП від 31 березня 2016 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Омокс», додатком №1 до договору в обсязі, визначеному даним договором. Всі права і зобов`язання переходять до [PERSON] з моменту укладення цього договору. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №301500606 від 24 травня 2022 року вбачається, що 12 квітня 2019 року зареєстроване право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації: акт приймання-передачі нерухомого майна, квартири, виданий 31 травня 2018 року, видавник: передав ТОВ «Омокс», прийняв [PERSON] , договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП, виданий 31.03.2016, продавець ТОВ «Омокс», покупець [PERSON] , згода на укладення договору про відступлення права вимоги, виданий 25 травня 2018 року, видавник ТОВ «Омокс», додаткова угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, виданий 25 травня 2018 року, видавник ТОВ «Омокс», покупець [PERSON] , договір про відступлення прав вимоги, виданий 25 травня 2018, видавник сторони [PERSON] , [PERSON] . Право власності за [PERSON] зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46605689 від 23 квітня 2019 року приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Крапивницька Н.В. Згідно з частинами 1, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону. Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, за змістом норм статті 334 ЦК України і статей 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" похідні від права власності речові права на нерухоме майно у їх набувача виникають з моменту державної реєстрації таких прав. З доводами позову про необхідність реєстрації майнових прав та як наслідок неукладення договору про відступлення майнових прав, суд не погоджується з наступних підстав. При вирішенні спору суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, згідно з якою відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemoplusiurisadaliumtransferrepotest, quamipsehaberet", який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам». Так, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).При цьому суд враховує, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.Отже, виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора.Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).Разом з тим , зазначене положення є диспозитивним, отже інші правила можуть бути встановлені договором або законом. Суб`єкти зобов`язання можуть провести заміну кредитора лише в певній частині, тобто передати новому кредитору тільки частину прав старого кредитора, проте це є можливим в разі подільності права вимоги кредитора.Така правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 22.01.2020 у справі № 925/1204/15. Суд враховує, що майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами щодо майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому, які виникають тоді, коли настали певні, але не всі юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права (схожий правовий висновок наведено у пунктах 36, 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 761/5156/13-ц). У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 295/3022/16-ц міститься правовий висновок про те, що майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є "чуже майно", а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Водночас матеріали справи містять докази та судом встановлено, що предметом оспорюваного договору, як і за договором купівлі-продажу майнових прав було такий вид "права очікування" як майнове право на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування). Тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 13 квітня 2021 року по справі №910/11702/18 підтверджує лише відсутність обов`язку сторін у проведенні такої реєстрації прав. Верховним судом Суд також у порядку obiterdictum, зазначено, що положення статей 177, 190, частини 4 статті 334, статті 656 ЦК України, частини 2 статті 3, статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" необхідно застосовувати таким чином:"Виходячи із системного аналізу змісту положень статей 177, 190, 656 ЦК України, статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та статей 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно (за винятком права очікування на отримання у майбутньому права власності на нерухоме майно), є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації. Натомість нездійснення послідовної державної реєстрації майнових (речових) прав на нерухоме майно за їх покупцями свідчить про відсутність переходу прав та обов`язків позивача до правонаступника, як наслідок, виключає підстави для заміни сторони її процесуальним правонаступником". Щодо доводів позову про визнання договору недійсним, укладеним внаслідок помилки. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року (справа № 522/25151/14-ц) зроблено висновок щодо застосування статті 215 ЦК України та вказано, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин, може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Встановлено, що для укладення договору про відступлення права вимоги сторонам, зокрема позивачу, необхідно було вчинити певні дії, необхідні для його підписання. Отримано згод ТОВ «Омокс» на укладення договору, що підтверджується листом товариства №258/05 від 25 травня 2018 року, адресованого [PERSON] : «….надає згоду на укладення громадянином України [PERSON] … із громадянкою України [PERSON] … договору про відступлення прав вимоги, які виникли за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016 року, з визначенням умов на власний розсуд сторін». 25 травня 2018 року між ТОВ «Омокс» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016 року, за яким сторони внесли зміни до основного договору в частині відступлення прав за цим договором. 17 травня 2018 року дружина позивача [PERSON] надала згоду подружжя на укладення договору переуступки майнових прав, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Крапивницькою Н.В. 17 травня 2018 року чоловік відповідачки - відповідач [PERSON] надав згоду подружжя на укладення договору переуступки майнових прав, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Крапивницькою Н.В. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу) (постанова Верховного Суду від 18 січня 2022 року в справі № 201/17087/16-ц). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до правового висновку, викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими». Ураховуючи вимоги законодавства, суд вказує, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, -неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказав, що такою обставиною є внесення ним коштів, подальше безоплатне передання майна відповідачці по справі, наявні довірительні стосунки в родині, втрата ним значної суми коштів та набуття відповідачкою у власність цінного майна. Укладаючи правочин, вважав, що передає лише право на оформлення реєстрації права власності на квартиру, а не права на нерухомість. У постанові від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) Верховним Судом наголошено, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в ст. 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховним Судом роз`яснено, що наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК Українипрезюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Посилання позивача на те, що він перебував у іншій місцевості та неможливість проведення ним особисто реєстрації права власності на спірне майно, суд до уваги не приймає. Так, згідно наказу таке переведення тривало з 26 травня 2018 року по 15 червня 2018 року, тобто не такий тривалий час, щоб унеможливило підписання ним акту прийому-передачі майна з ТОВ «Омокс». Суд враховує, що позивач перебував на території України, перешкод для підписання ним особисто акту прийому-передачі при розгляді справи не встановлено. Крім того, дружина позивача надала згоду на укладення договору про відступлення прав вимоги. Також відсутні пояснення щодо неможливості надати довіреність своїй дружині на здійснення всіх реєстраційних дій та набуття права власності на майно. На переконання суду вчинення всіх вищенаведених дій позивачем, які передували укладенню оспорюваного правочину, відсутність у подальшому інтересу щодо спірного майна (зокрема, сплата комунальних платежів, укладення обслуговуючих договорів (електропостачання, водопостачання, теплопостачання), підтверджують те, що позивач мав на меті укласти саме договір про відступлення прав вимоги, а не будь-який інший правочин. Таким чином, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, виходячи із засад цивільного судочинства - справедливості, добросовісності та розумності і з урахуванням балансу інтересів, вважає за необхідне задовольнити позов.Позивач будь-яких доказів, не повідомив про причини неможливості подати такі докази, зважаючи на обов`язок позивача доводити свої вимоги, подавати докази на спростування доказів, поданих іншою стороною. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed