Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] за зазначеною адресою. Відповідач [PERSON] , яка є її онукою, зареєстрована у цій квартирі з 21.06.1995. З 8 вересня 2017 року відповідачка вибула з житлового приміщення у зв`язку з укладенням шлюбу та жодного разу к квартирі не з`являлася. 02.05.2018 року відповідачка зареєструвала у належну позивачці квартиру народжену малолітню дитину [PERSON] . Зазначає, що реєстрація відповідачки разом з малолітньою дитиною створює додаткові витрати для неї на комунальні послуги та чинить перешкоди в отриманні субсидії. Посилаючись на те, що відповідачка в квартирі позивача відсутня протягом строку який перевищує один рік, є підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловою площею. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату суду від 01.02.2019 року № 296 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 05.02.2019 року, справу розподілена судді Шкіраю М.І. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 05.02.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] прийнято до свого провадження. Ухвалою від 21.01.2020 року підготовче провадження у справі закрито і призначено її до судового розгляду. У зв`язку з рішенням Вищої ради Правосуддя № 1464/0/15-20 від 21.05.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 05.02.2019 року, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 10.06.2020 року № 403, справу № 752/22248/18 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. Ухвалою від 7 вересня 2020 року зазначену вище справу прийнято до провадження (а.с. 65). У судове засідання, призначене на 19.10.2021 року, сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачка подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідачка не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Про причини неявки у судове засідання суд не повідомила, явку представника не забезпечила. Відповідачка [PERSON] не з`являлась і в наступні судові засідання. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів судової справи та наданих доказів, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 24.07.2006 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с. 9). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Голосіївської РДА від 19.10.2021 року відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.06.1995 року; малолітній [PERSON] зареєстрований за зазначеною адресою з 02.05.2018. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Статтею 317 ЦК України визначений зміст права власності - право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №№ 1,2,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Разом з тим, згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі, як член сім`ї, однак понад один рік без поважних причин не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується копією акта про встановлення факту не проживання особи від 11 лютого 2019 року, складений сусідами позивачки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , і затверджений Головою Правління ОСББ «Темп-5» [PERSON] , згідно з яким відповідачка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 8 вересня 2017 року (а.с.29). Будь-яких доказів про те, що у відповідачки існують перешкоди у користуванні спірною квартирою, суду не надано. Судом не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідачки в квартирі та підстав для збереження за нею ж права користування даним жилим приміщенням. Відтак є наявними правові підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] за вказаною адресою, з метою подальшого зняття її з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку на підставі рішення суду. Оскільки відповідач в квартирі не проживає без поважних причин понад один рік, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, підлягають задоволенню. Щодо визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, яка належить на праві власності позивачці, суд зазначає таке. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК Української РСР). Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований, встановивши, що через свій малолітній вік він не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, а також приймаючи до уваги, що він є членом сім`ї власника житла, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України питання щодо відшкодування позивачці, понесених нею судових витрат при зверненні до суду з позовом не вирішується судом, оскільки позивачка не просила суд про їх відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: partial