Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-12 00:00:00

У листопаді 2022 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява. Позивач мотивував позовні вимоги тим, що 11 березня 2008 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] .. Шлюб між ним та [PERSON] був розірваний рішенням Ржищівського міського суду від 03.09.2020. Від цього шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який після розлучення із [PERSON] постійно проживає разом з позивачем та повністю перебуває на його утриманні, та дочку, [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживає з відповідачкою. На сьогоднішній день позивач має стабільний дохід, створив належні умови для проживання свого сина, [PERSON] , піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, син виростає у атмосфері турботи та любові. Проживання спільної з відповідачкою дочки, [PERSON] разом з матір`ю також забезпечене належними умовами. Наведені вище факти підтверджуються відповідними документами, що додаються до позову. Виконавчий комітет Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області (орган опіки та піклування) своїм висновком від 12 жовтня 2022 року, підтвердив доцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька, а неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері. Позивач вважає, що визначення місця проживання його сина разом з ним, а дочки разом з матір`ю буде більш доцільним та буде найбільше відповідати інтересам дітей, сприяти їх нормальному гармонійному розвитку. Позивач просив визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька, [PERSON] , [INFO] . Та визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері, [PERSON] , [INFO] . У підготовче засідання позивач та представник позивача не з`явилась, останній подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити. Відповідачка у підготовче засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області у підготовче засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання позову [PERSON] вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання відповідачкою позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дітей спільно не проживають, право визначати місце проживання дітей залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Встановлені фактичні обставини справи та оцінені докази свідчать про те, що оскільки між сторонами є спір щодо визначення місця проживання дітей, враховуючи наявність висновку комісії з питань захисту прав дитини про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, той факт, що мати з 2020 року не приймає участі у вихованні сина [PERSON] , останній постійно проживає з батьком, а донька [PERSON] - з відповідачкою, суд вважає позов обґрунтованим. Відповідачка позов визнала і таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову відповідачці відомі та зрозумілі. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги інтереси дітей, визнання позову відповідачкою, суд дійшов до висновку, що доцільним є визначити місце проживання дітей, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. За змістом ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: approved