Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-02 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з Держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Держаного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 10 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції. В обґрунтування позову вказано, що 17 вересня 2017 року позивач, рухаючись автомобілем по вул. Волгоградській у м. Кривий Ріг, був зупинений інспектором Управління патрульної поліції Задиракою Д. В., який видав постанову про адміністративне правопорушення позивача, передбачене частиною другою статті 122 КУпАП. У судовому порядку позивач оскаржив постанову інспектора і Центрально-Міський районний суд м. Кривий Ріг у справі № 216/4614/17 постановив рішення 12 квітня 2019 року про задоволення адміністративного позову [PERSON] і скасування постанови серії БР № 455016 від 17 вересня 2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, на [PERSON] за частиною другою ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення суду першої інстанції. Позивач стверджує, що інспектор Управління патрульної поліції Задирака Д. В. заподіяв йому моральної шкоди, що полягала у приниженні честі, гідності, репутації законослухняного водія, заподіянні моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Він, як вказано у позовній заяві, був вимушений змінити свій розмірений сталий темп життя та вживати негайних заходів щодо відновлення своїх порушених прав, що полягали у підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях, у які інспектор Задирака Д. В. не з`явився, виявивши злісну неповагу до суду та позивача, і не надавши ніяких мотивованих пояснень по суті справи. Але позивач був змушений шість разів відкладати всі свої справи та очікувати явку інспектора Задираки Д. В. для участі у розгляді справи та готувати відзив на безпідставну апеляційну скаргу на рішення суду. У своєму відзиві стороною відповідача Державної казначейської служби України позов не визнано, представник просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві діями інших суб`єктів. Крім цього, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Оскільки шкоду позивачу завдано працівниками Департаменту патрульної поліції при здійсненні своїх повноважень, то і стягнення шкоди необхідно здійснювати за рахунок відповідного суб`єкта - Департаменту патрульної поліції. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати свої права як учасника судового процесу так, як, згідно з своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Також представник відповідача у своєму відзиві на позов просив справу слухати за відсутності представника Казначейства. Представник відповідача Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позову, зауважив, що Департамент поліції, які і Казначейство не брали участі у розгляді справи № 216/4614/17, тому встановлені судом обставини не є преюдиційними. Як вбачається з рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 квітня 2019 року, позивач у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у справі - інспектор Задирака Д. В. також у відзиві просив суд проводити розгляд справи без його участі, судом його дії не були визнані неправомірними: постанову скасовано, а провадження - закрито. У відповіді на відзив Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції позивач вказав, що двома належними відповідачами є Департамент патрульної поліції як орган, дії якого призвели до завдання йому моральної шкоди, та Державна казначейська служба України, яка є органом, що здійснює списання коштів з Державного бюджету. Правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 не підлягає застосуванню до цих правовідносин, оскільки він регламентує процедуру відшкодування моральної (немайнової) шкоди особі, до якої не було застосовано адміністративне стягнення, а виключно складено працівниками поліції протокол про адміністративне правопорушення. Натомість предметом даної цивільної справи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої незаконним рішенням (постановою) службової особи органу державної влади - Департаменту патрульної поліції. Доводи Казначейства про відсутність доказів фактів неправомірних дій службової особи органу державної влади - Департаменту патрульної поліції - є хибними, оскільки у матеріалах справи міститься незаконна постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та копія рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу, що набрало законної сили, яким скасовано постанову інспектора і обґрунтовує незаконність дій працівника поліції. Окрім того, також позивач вказав, що документальних доказів поважності причин неявки інспектора Задираки Д. В. у судові засідання не було надано, всі доводи представника відповідача у відзиві зводяться до переоцінки фактів, що вже були встановлені рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу. Представник відповідача Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції в Дніпропетровській області засобами поштового зв`язку у своїх запереченнях на відповідь позивача повторив доводи, викладені у своєму відзиві. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 вересня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 24 вересня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 15 грудня 2020 року від позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позов, не заперечував проти постановлення заочного рішення суду. 24 грудня 2020 року від відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позов. 11 січня 2021 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив Департаменту патрульної поліції, який до суду надійшов 16 січня 2021 року. 15 лютого 2021 року від відповідача Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції в Дніпропетровській області засобами поштового зв`язку надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив Казначейства. 21 січня 2021 року від позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позов, не заперечував проти постановлення заочного рішення суду. 29 січня 2021 року також від позивача надійшла відповідь на відзив Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції в Дніпропетровській області. 01 березня 2021 року повторно надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позов, не заперечував проти постановлення заочного рішення суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 17 вересня 2017 року, о 14:05 год. [PERSON] , під час керування автомобілем ВАЗ 21140 (реєстраційний номер [NUMBER] ), на перехресті вул. Волгоградська та вул. Дарвіна у м. Кривий Ріг, був зупинений інспектором Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області в м. Кривий Ріг Задиракою В. Д. на підставі припущень про порушення [PERSON] пункту 8.7.3 ґ) Правил дорожнього руху, за що передбачено відповідальність частиною другою ст. 122 КУпАП, склав постанову БР № 455016 від 17 вересня 2017 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн. Не погоджуючись із постановою БР № 455016 від 17 вересня 2017 року, [PERSON] оскаржив її до Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року у справі № 216/4614/17 адміністративний позов [PERSON] до інспектора батальйону № 3 роти № 3 Управління патрульної поліції у м. Кривому Розі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України лейтенанта поліції Задираки Д. В., третя особа Управління патрульної поліції у м. Кривому Розі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про визнання протиправними дій та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, задоволено, а саме скасовано постанову серії БР № 455016 від 17 вересня 2017 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, на [PERSON] за частиною другою ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, судові витрати компенсовано за рахунок Державного бюджету України /реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 81373532/. Не погодившись з таким судовим рішенням, Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року наведені Департаментом патрульної поліції Національної поліції України підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнано неповажними, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 квітня 2019 року у справі № 216/4614/17 (2-а/216/27/19) відмовлено /реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 82994212/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Згідно з статтями 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями ст. 2 Цивільного кодексу України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. У відповідності до приписів частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також Держава. Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції або через представника, згідно з частиною четвертою статті 58 ЦПК України. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, пункт 27 постанови від 26 червня 2019 року 587/430/16-ц). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Відповідно до частини першої статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За частиною першою статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має. У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є скасування постанови інспектора БР № 455016 від 17 вересня 2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності і закриття провадження у справі. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки скасування рішення посадової особи і закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу. Вимоги частини другої, третьої статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, під моральною шкодою власне маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язані ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима. Можливою є грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості. Суд визнає аргументованими доводи позивача про те, що йому було завдано моральну шкоду за період з 17 вересня 2017 року по 08 липня 2019 року, тобто з моменту складення постанови, яка була скасована судовим рішенням як неправомірна, і до набрання законної сили таким рішенням суду, адже очевидним є той факт, що незаконне рішення інспектора поліції як акт індивідуальної дії, спрямований на конкретну особу, призводить до погіршення стану його ментального здоров`я, моральних переживаннях, пов`язаних із вимушеністю докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав та інтересів у суді. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та врахував тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу, коштів на відновлення прав. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, але підлягає задоволено частково, з врахуванням розумності та справедливості, у розмірі 2 000, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial