Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство "Укргазбанк" звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних. Позивач АТ «Універсал Банк» свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 червня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір N 126-Ф/07 на загальну суму 130000,00 доларів США, строком до 25.06.2037, процентною ставкою 13,9 % річних. Відповідач неналежно виконував свої зобов`язання за Кредитним договором, Банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2010 по справі №2-5685/2010 стягнуто з відповідача на користь ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" заборгованість за Кредитним договором в розмірі 17015 доларів США 49 центів та 30989,49грн, а також витрати по сплаті державного мита в сумі 1665,26грн та по сплаті інформаційно-технічних послуг в сумі 120,0грн, рішення набрало законної сили 29.11.2010, виконавчий лист видано 14.02.2011. У зв`язку з невиконаннням відповідачем умов кредитного договору та рішення суду, що підтверджується виписками по рахункам, відповідно до ст. 625 ЦПК України Банк має право вимагати від позичальника сплатити 3% річних від простроченої суми, а саме: заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 06.04.2019 по 05.04.2022, що становить 976,43дол. США. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 976,43 дол. США та судовий збір. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.07.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 20.07.2022 сторонам направлено лист з додатками до нього, а саме: позивачу копію ухвалу про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї. Однак, станом на 12 жовтня 2022 року повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу по справі в матеріалах справи відсутнє. Враховуючи вище викладене, 12 жовтня 2022 року суд повторно повідомляє відповідача про розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін для надання можливості надати пояснення та докази щодо справи. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін за адресою зазначеною в позовній заяві, як останнє відоме місце проживання відповідача ( [ADDRESS] ), до суду повернувся конверст з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Станом на 28.12.2022 закінчились строки для подання додаткових документів/доказів, а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 25 червня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір N 126-Ф/07 на загальну суму 130 000,00 доларів США, строком до 25.06.2037, процентною ставкою 13,9 % річних. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Зокрема, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" обгрунтовуючі позовні вимоги зазначає, що у зв`язку з невиконаннням відповідачем умов кредитного договору N 126-Ф/07 від 25.06.2007 та Заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09.11.2020 про стягнення заборгованості, відповідно до ст. 625 ЦПК України Банк має право вимагати від позичальника сплатити 3% річних від простроченої суми, а саме: заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 06.04.2019 по 05.04.2022, що становить 976,43 дол. США. Судом установлено, що Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 09.11.2010 по справі №2-5685/2010 стягнуто з відповідача на користь ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" заборгованість за Кредитним договором в розмірі 17015 доларів США 49 центів та 30989,49грн, а також витрати по сплаті державного мита в сумі 1665,26грн та по сплаті інформаційно-технічних послуг в сумі 120,0грн, рішення набрало законної сили 29.11.2010, виконавчий лист видано 14.02.2011. Однак, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2010 не стосується зобов`язань за кредитним договором N 126-Ф/07 від 25.06.2007, який укладений між між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] , оскільки за вищезазначеним рішенням з відповідача [PERSON] стягненно заборгованість за кредитними зобобов`язання, а саме за кредитним договором № 165-Ф/07, який укладений 06 серпня 2007 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в матеріалах срави відсутні належні та допустимі докази, що у [PERSON] існує заборгованість за кредитним договором N 126-Ф/07 від 25.06.2007, яка установлена рішенням суду та дає право позивачу Акціонерному Банку "Укргазбанк" звернутися з позовом про стягнення заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 06.04.2019 по 05.04.2022, що становить 976,43 дол. США. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 України, беручі до уваги відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладаються на позивача.

Outcome: dismissed