Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним цивільним позовом, який мотивував тим, що із 2006 року він разом із [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що шлюб між ними не було офіційно зареєстровано, у актовому записі про народження дитини в графі «батько» запис зроблено за вказівкою [PERSON] , тобто відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Позивач зазначає, що відповідачка невдовзі після народження сина почала зловживати алкогольними напоями та сумісне проживання стало нестерпним, у зв`язку з чим у 2019 році позивач забрав сина та переїхав до міста Біла Церква, де проживає разом із сином на теперішній час. Позивач виховує,піклується та матеріально забезпечує сина. Відповідачка не заперечує, що дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його матеріальному забезпеченні. З огляду на те, що позивач є батьком дитини, на даний момент має можливість повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, здійснювати належне виховання та піклування про сина, позивач, просить суд визнати його батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису, зробленого в Книзі реєстрації народжень 09 вересня 2011 року за №5 про народження [PERSON] , зазначивши батьком дитини [PERSON] та видати нове свідоцтво про народження. Ухвалою суду від 12 серпня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Третя особа Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника, при вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Відповідно до ч. 1, 4\~ ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно зі ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Так судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується актовим записом про народження №5 від 09 вересня 2011 року , складеним Глушківською сільською радою Білоцерківського району Київської області та витягом з Державного реєстру №00037366992 від 01.11.2022 року/а.с. 50-52/. Батьками [PERSON] записані: в графі батько [PERSON] , в графі мати [PERSON] . Згідно з вищевказаним актом та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України вказано, що відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Відповідно до звіту про встановлення батьківства ДНК від 26 жовтня 2022 року встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] з вірогідністю 99,998 % . Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:1) за заявою матері та батька дитини;3) за рішенням суду. Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Судом встановлено і сторонами у справі не заперечується, що запис про батька дитини учинено за прізвищем матері, ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. В постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року в справі № 761/26390/15-ц, від\~ 30 січня 2019 року в справі № 361/2653/15-ц зроблено правовий висновок, відповідно до якого питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України 2004 року, згідно з яким жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Аналогічно, відповідно до ст. 89 ЦПК України\~ жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Преамбулою та частинами 7, 18 Конвенції про права дитини визначено, що визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Частини друга, третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини (рішення у справі «Йевремович проти Сербії» заява № 3150/05, від 17 травня 2007 року). ЄСПЛ звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (рішення від 22 березня 2012 року у справі «Каутзор проти Німеччини» («Kautzor v. Germany», заява № 23338/09), та від 22 березня 2012 року у справі «Аренс проти Німеччини» («Ahrens v. Germany», заява № 45071/09, § 74)) (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі № 468/1726/17-ц). Із досліджених доказів вбачається, що під час народження дитини сторони проживали разом однією сім`єю, позивач піклується над дитиною, намагався офіційно визнати себе батьком дитини, відомості про батьківство дитини внесені до актового запису про народження зі слів матері. Суд також враховує психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька. Завдяки йому утверджується природний обов`язок батька турбуватися про своїх нащадків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання батьківства ґрунтуються на законі та підтверджені в порядку визначеному ЦПК України, при цьому враховуючи, що позивач має нагоду забезпечити дитину матеріально, бажає його виховувати, цікавиться його подальшою долею, суд вважає задоволення позову доцільним та таким, що відповідає інтересам неповнолітнього. Суд також враховує положення ст. 7 Декларації про права дитини, якою передбачено право дитини знати своїх батьків і право на їх піклування. За таких обставин, з урахуванням викладеного, зважаючи на зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині визнання батьківства в повному обсязі. Що стосується заявлених позивачем вимог, щодо зобов`язання відділу РАЦС вчинити дії по внесенню змін в актовий запис про народження дитини, то суд виходить з наступного. Згідно статті 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видає нове свідоцтво про народження. Рішення суду про визнання батьківства є підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану (пункт 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793). Згідно частини четвертої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. При цьому частина 6 статті 22 Закону прямо передбачено, видача заявнику повторного свідоцтва про державну реєстрацію акту цивільного стану, після внесення до нього змін. Разом з цим, розділом ІІ Правил передбачено, що зміну до актового запису відповідний відділ державної реєстрації актів цивільного стану здійснює у випадку виконання зустрічних обов`язків заявника, зокрема, подання заяви про внесення змін до актового запису. Таким чином суд приходить до висновку, що обов`язку відділу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до акту цивільного стану відповідає зустрічний обов`язок заявника вчинити певні дії, в зв`язку з чим покладення на особу одностороннього обов`язку внести зміни до актового запису, як того вимагає позивач, суперечить закону та в цій частині задоволенню не підлягає. \~ На підставі викладеного та ст.15 ЦК України, ст.126, ст.128, ст..134 Сімейного Кодексу України, п.4,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року,

Outcome: partial