Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 грудня 2010 року між [PERSON] (у якості Позикодавця) та [PERSON] (у якості Позичальника) укладено договір позики. Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що на день підписання договору складає 793 800 (сімсот дев`яносто три тисячі вісімсот) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. У п. 2 договору позики зазначалось, шо на момент укладання цього договору кошти Позикодавець передав Позичальнику. Згідно із п. 3 договору, Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю позику у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США (грошові кошти в такій же сумі, що були передані йому Позичальником) у строк не пізніше 17 грудня 2020 року у валюті долара США відповідно до курсу долара США до гривні за офіційним курсом НБУ. На час звернення з позовом, відповідачем не було повернуто [PERSON] , отримані в борг, грошові кошти. Відповідно до п. 6 договору позики від 16.12.2010, за домовленістю сторін сплата позики мала підтверджуватись Позикодавцем відповідною розпискою про отримання грошей, які Позичальник зобов`язаний видати Позикодавцю одночасно з отриманням грошей. На виконання вищенаведеного пункту, 16 грудня 2010 року [PERSON] була підписана розписка, якою останній підтвердив отримання від [PERSON] грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що на день підписання розписки складало 793 800 (сімсот дев`яносто три тисячі вісімсот) гривень 00 копійок. Пунктом 7 договору позики передбачено, що у разі, коли Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцеві позику згідно з визначеним у п. 3 цього Договору строком, Позичальник має право пред`явити позов про примусове стягнення у порядку та у строки, передбачені чинним законодавством України. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 100 000 дол. США та сплачений судовий збір. 15.12.2022 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 21.12.2022 позивач подав до суду заяву про прискорення розгляду справи за вх. № 42701. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2022 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву разом з оригіналом договору позики та розписки за вх. № 43800 про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 16 грудня 2010 року між [PERSON] (у якості Позикодавця) та [PERSON] (у якості Позичальника) укладено договір позики. Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що на день підписання договору складає 793 800 (сімсот дев`яносто три тисячі вісімсот) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. У п. 2 договору позики зазначалось, шо на момент укладання цього договору кошти Позикодавець передав Позичальнику. Згідно із п. 3 договору, Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю позику у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США (грошові кошти в такій же сумі, що були передані йому Позичальником) у строк не пізніше 17 грудня 2020 року у валюті долара США відповідно до курсу долара США до гривні за офіційним курсом НБУ. Відповідно до п. 6 договору позики від 16.12.2010, за домовленістю сторін сплата позики мала підтверджуватись Позикодавцем відповідною розпискою про отримання грошей, які Позичальник зобов`язаний видати Позикодавцю одночасно з отриманням грошей. На виконання вищенаведеного пункту, 16 грудня 2010 року [PERSON] була підписана розписка, якою останній підтвердив отримання від [PERSON] грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що на день підписання розписки складає 793 800 (сімсот дев`яносто три тисячі вісімсот) гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суду не надано належних та допустимих доказів того, що на час ухвалення рішення надана позивачем [PERSON] позика була повернута позикодавцю відповідачем, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення вищезазначеної суми в судовому порядку. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Із аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі договору позики та укладеної на його виконання розписки від 16.12.2010 грошові кошти у сумі 100 000 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню щодо стягнення у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 100 000 доларів США. При цьому, з огляду на вищезазначене відсутні підстави для визначення гривневого еквіваленту вказаної суми. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 526, 530, 1046, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved