Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування, а саме просила суд визнати за нею права власності на будинок із господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що 09.11.2021 року позивачкою отримано відмову від нотаріуса в оформленні спадщини через те, що майно не зареєстровано в реєстрі. Позивачка вказує, що вона прийняла спадщину після смерті батьків в тому числі після смерті матері за заповітом. Наголосила, що брат [PERSON] , який є відповідачем по справі також прийняв спадищну після смерті батьків, а тому в порядку спадкування за кожним слід визнати право власності на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Оскільки спадкове майно не зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, просила в судовому порядку визнати право власності на будинковолодіння. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом- [PERSON] та його представник проти позову заперечили подавши відзив на позовну заяву та зустрічний позов. Зазначивши, що позивачка не може претендувати на будинковолодіння, оскільки не прийняла спадщини після смерті батька шляхом вступу в користування спадковим майном, оскільки позивачка на час смерті батька з ним не проживала. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом- [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом та просив суд визнати за ним право власності на 1/3 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину із посиланням відсутності правовставновчих документів. [PERSON] посилається в зустрічному позові на те, що будинковолодіння є господарським двором, а тому позивачка не може претендувати на 1/3 господарського двору, а лише він як син після смерті батька- [PERSON] . І лише він як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON] , а тому просить суд визнати право власності на 1/3 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідач за зустрічним позовом - Рава-Руська міська рада Львівського району Львівської області просить суд розглядати справу у їх відсутності та щодо позововів покладалась на думку суду. Третя особа без самостійних вимог: державний нотаріус Горна Іванна Степанівна Шостої Львівської нотаріальної контори щодо розгляду справи висловилась розглядати справу у її відсутності та щодо позовів покладалась на думку суду. Адвокат позивачки [PERSON] - [PERSON] подав заяву про розгляд справи у відсутності позивачки та просив позовні вимоги задоволити. Адвокат відповідача Воробель Степана Броніславовича - Довба О.В. подала заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та просила суд зустрічний позов задоволити. 07 грудня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши справу до розгляду. Одночасно, учасникам справи визначено строки для подання письмових заперечень проти позову із зазначенням доказів, що підтверджує їх заперечення. Ухвалою суду від 17 травня 2022 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] у віці 65 року, який є батьком [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] померла [PERSON] у віці 72 роки, яка є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] у віці 49 роки, який є братом [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] батьками є [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] [PERSON] отримала прізвище чоловіка [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] батьками є [PERSON] та [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] Шостою Львівською державною нотаріальною конторою 16.02.2021 року було заведено спадкову справу №69/2021. Єдиним спадкоємцем після смерті матері є [PERSON] . Інші спадкоємці із заявою про прийняття спадщини після смерті не звертались. Після смерті батька [PERSON] Рава-Руською державною нотаріальною конторою 17.06.1997 року було заведено спадкову справу №61/2011. Єдиним спадкоємцем після смерті батька є [PERSON] . Інші спадкоємці із заявою про прийняття спадщини після смерті не звертались. Відповідно до відповіді державного нотаріуса Шостої Львівської державної нотаріальної контори Горна І.С. в оформленні спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON] було відмовлено через відсутність державної реєстрації на нерухоме майно-будинок за адресою: [ADDRESS] , те, що майно не зареєстровано в реєстрі. Відповідно до постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій Рава-Руської державної нотаріальної контори Львівської області від 21.02.2022 року [PERSON] було відмовлено в оформленні спадщини за законом на 1/3 частини будинку за адресою: [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] через відсутність необхідних документів на нерухоме майно. В довідці від 02.03.2021 року КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» зазначається, що КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» не проводило реєстрації права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . В довідці від 02.03.2021 року №454 Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області зазначено, що за життя [PERSON] не посвідчував заповіту в сільській раді. В довідці №30 від 12.01.2022 року Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області зазначається, що померлий [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . В довідці №32 від 12.01.2022 року Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області зазначається, що [PERSON] проживав разом із батьком та був зареєстрований в [ADDRESS] Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області. Згідно довідок №22, № 23 від 15.02.2022 року Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області [PERSON] не проживала та не була зареєстрована з померлим батьком [PERSON] . Згідно довідки №197 від 15.02.2022 року Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області [PERSON] була знята із реєстрації 29.07.1996 року з поперднього місця реєстрації [ADDRESS] . В довідці від 02.03.2021 року №456 Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області зазначено, що домогосподарство [ADDRESS] відноситься до колгоспної суспільної групи господарств. Членами колгоспного двору в [ADDRESS] були: [PERSON] -голова двору, [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до відповіді ГУ Дергеокадастру у Львівській області від 29.09.2022 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не було ні заким зареєстрована та державний акт на право приватної власності на землю не видався. Померлому батькові - [PERSON] було надано відповідно до ухвали Потелицької сільської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області від 02.04.1994 року та протоколу XV сесії XXI скликання Потелицької сільської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області від 02.04.1994 року, на якій було прийнято ухвалу без номеру про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки під будинком гр. [PERSON] земельних ділянок площею 0,60 га в селі Гута Обединська Жовківсього району Львівської області. Земельна ділянка під будинком була надана померлому батькові [PERSON] під приватизацію, проте за життя вона не була приватизована. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка повинна бути у вигляді саме постанови, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5). Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі. До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно з ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. В силу вимог ст.126 ЦК УPCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору; яке було на час їх вибуття і яке збереглося.Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Судом встановлено, що домогосподарство [ADDRESS] відноситься до колгоспної суспільної групи господарств. Членами колгоспного двору в [ADDRESS] були: [PERSON] -голова двору, [PERSON] , [PERSON] . Тобто, майно колгоспного двору належало в рівних частках по 1/3 кожному члену колгоспного двору в [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті батьків. [PERSON] не може претендувати як спадкоємець першої черги на спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки не прийняла спадщину у встановленому законом порядку. [PERSON] не може претендувати як спадкоємець першої черги на спадщину після смерті матері [PERSON] , оскільки не прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Перешкодою в реалізації позивачки і відповідача їх законних прав та інтересів, є те, що вони позбавлені у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті батьків. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] успадкувала 1/3 частину колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] за заповітом після смерті матері [PERSON] , [PERSON] успадкував 1/3 частину колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] . В той же час, у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо в позові відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. Відповідачі по справі звільнені від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір», тому на сторні не можна поклати витрати по сплату судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed