Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 12.08.2006, та після розірвання шлюбу сина [PERSON] , 2011 року народження, залишити проживати з ним, а доньку [PERSON] , 2014 року народження, залишити проживати з матір`ю. Стверджував, що відносини між ним і його дружиною погіршились, між ними немає взаєморозуміння, поваги, мають різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства. Шлюбні стосунки припинені, вони проживають окремо, вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Сторони в судове засідання не прибули. У заяві позивач просив судове засідання провести без його присутності. Позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у заяві позовні вимоги визнала повністю. Також судове засідання просила провести без її участі. Просили прийняти рішення у підготовчому судовому засіданні, при цьому зазначили, що досягли взаємної згоди місця проживання дітей після розірвання шлюбу. Представник органу опіки та піклування заперечень та висновків суду не надав. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем та вважає можливим згідно ч.3 ст.200 ЦПК України ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2006, від якого мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідачка не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім`ї немає перспективи возз`єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягав на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідачка, в свою чергу, не заперечила, що свідчить про погодження з позовними вимогами. Згідно\~ч.3\~ст.109\~СК України,\~суд постановляє\~рішення про\~розірвання шлюбу,\~якщо буде\~встановлено,\~що заява\~про розірвання\~шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Положеннями статті 160 СК України врегульовано право батьків на визначення місця проживання дитини. а загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а яка досягла за спільною згодою останніх та самої дитини (ст.160 СК України). Відповідно до положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; у віці від десяти до чотирнадцяти років її місце проживання є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше не встановлено за згодою між останніми та самою дитиною. Зважаючи на той факт, що сторони досягли згоди щодо визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] разом з батьком, а [PERSON] разом з матір`ю, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дітей, як зазначено у прохальній частині позову. Відповідач не повідомила суд про бажання відновити дошлюбне прізвище відповідно положень ст.113 СК України, тому після розірвання шлюбу їй слід залишити прізвище « [PERSON] ». Таким чином, позовні вимоги, зважаючи на їх обґрунтованість, підлягають задоволенню.

Outcome: approved