Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 3 липня 2009 року, укладений між [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Волковою Вікторією Миколаївною; визнати незаконним і скасувати рішення № 36686706 від 18.08.2017 державного реєстратора КП «Благоустрій Шевченківського району» Єрмакова Олексія Юрійовича та записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1330833180000, номер запису про право власності [PERSON] 21943850 від 17.08.2017; визнати право власності за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,97 кв. метри, яка складається із 1-ї (однієї) жилої кімнати житловою площею 30,60 (тридцять цілих, шістдесят сотих). Позовні вимоги позивач мотивує тим, що його померлий батько [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] . В грудні 2020 року [PERSON] стало відомо про порушення його права рядом осіб, які незаконно оформили право власності на квартиру на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2009, та зареєстрували її в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже після смерті батька [INFO] , заволодівши тим самим належним йому нерухомим майном. Оскільки законний власник нерухомого майна [PERSON] не вчиняв правочину, спрямованого на відчуження вказаного нерухомого майна, договір купівлі-продажу від його імені не укладався та не відповідає дійсності, враховуючи неправдиву інформацію, яка міститься в цьому договорі, невідповідність нотаріального бланку, не посвідчувався нотаріусом, відповідно рішення та записи про реєстрацію майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є незаконними, Позивач просить визнати недійсним цей договір та скасувати рішення і записи Державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2021 вищевказані матеріали позовної заяви надійшли в провадження судді Сіромашенко Н. В. Ухвалою суду від 29.06.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 29.11.2021 об 11 год. 30 хв. В подальшому, ухвалою суду від 18.02.2022, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі як третю особу державного реєстратора КП «Благоустрій Шевченківського району» Єрмакова Олексія Юрійовича. Ухвалою суду від 07.12.2022, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В подальшому, у судовому засіданні 24.01.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи, та на обставини, які викладені в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - державний реєстратор КП «Благоустрій Шевченківського району» Єрмаков О.Ю.- в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи належним чином, щодо причин неявки суд не повідомляв. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). З урахуванням положень ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва № 4872 від 20.10.1993 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] » у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,97 кв.м. Згідно цього розпорядження 21.10.1993 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, відомості про що записано в реєстровій книзі Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації за №4506 від 26.10.1993. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.01.2017 та згідно актового запису №1690 від 08.07.2005 року [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, про що 11.10.2016 складено відповідний актовий запис № 15454 та видано свідоцтво про смерть, серія [NUMBER] від 15.02.2018. 19 жовтня 2016 року [PERSON] , від імені якого діяла його мати [PERSON] , зареєстрував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. заяву про прийняття спадщини його померлого батька [PERSON] , у зв`язку з чим нотаріусом відкрита спадкова справа номер у нотаріуса 8/2016, номер у спадковому реєстрі 59672218. Згідно цієї заяви, спадкове майно померлого [PERSON] складалось, в тому числі, й з квартири [ADDRESS] . Згідно листа приватного нотаріуса Бурлак О.В. № 297/01-16 від 28.05.2021 [PERSON] вважається таким, що спадщину прийняв в порядку частин 1 та 4 статті 1268 ЦК України. Також судом встановлено, що під час оформлення права на спадщину, зокрема, 03 грудня 2020 року [PERSON] стало відомо, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] . Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17.08.2017 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий 27.09.1996 Центральним РВ Сімферопольського МУГУ МВС України в Криму. Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру став договір купівлі-продажу серії та номер 3572 від 03.07.2009, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Волковою В.М. У судовому засіданні представник позивача наголосив, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] поза його волею, на підставі підробленого договору від 03.07.2009, який ніколи не укладався та не підписувався [PERSON] , що й стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. При цьому в договорі, датованому 03.07.2009, є посилання на ряд документів, складених після 03.07.2009, а саме: в п. 1.3 Договору є посилання на довідку-характеристику, видану Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 18.05.2010 за № 1468221 щодо площі квартири. Крім цього, в п. 2.3. Договору є посилання на Довідку видану Житлово-будівельним кооперативом «Харчовик-3» за № 1 від 07.09.2010 про відсутність реєстрації малолітніх чи неповнолітніх дітей у цій квартирі. Також, в п. 6.8 Договору є посилання на заяву [PERSON] від 03.07.2010 за № 3570 про те, що майно не буде спільною власністю подружжя. За таких обставин, вказане свідчить, що Договір від 03.07.2009 не міг бути укладеним раніше дати виготовлення документів, які стали підставою для угоди. Крім того, в Договорі є посилання на довідки, як на підстави його укладення, які не існували, оскільки ніколи не виготовлялись та не видавались. Так, згідно листа № 33 від 03.06.2021, ЖБК «Харчовик-3» ніякого відношення до будинку [ADDRESS] не має, довідку щодо квартир в цьому будинку не видавав. Відповідно переліку ЖБК «Деснянського району м. Києва ЖБК «Харчовик-3» є обслуговуючим кооперативом по [ADDRESS] . Так само і довідка-характеристика КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» №1468221 від 18.05.2010, на яке є посилання в цьому Договорі, не виготовлялась та не видавалась до укладення Договору від 03.07.2009. Також, як вбачається з Договору від 03.07.2009, останній був посвідчений в місті Євпаторія приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Волковою В.М. В той же час, відповідно до даних Міністерства юстиції України, його територіального органу приватному нотаріусу Севастопольського міського нотаріального округу, наказом Міністерства юстиції України № 1087/5 від 07.07.2014 припинено нотаріальну діяльність. Документи нотаріального діловодства та архіву приватних нотаріусів, які здійснювали нотаріальну діяльність на території автономної Республіки Крим, до державного нотаріального архіву не передавались. Відповідно до інтернет-даних приватний нотаріус Волкова В.М. працювала в місті Севастополі. Наявний в матеріалах справи договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.07.2009, укладений від імені [PERSON] , міститься на спеціальному нотаріальному бланку ВМВ № 965175, та має посвідчувальний напис приватного нотаріуса Волкової В.М., в той же час, згідно інформації ДП «Національні інформаційні системи» спеціальний нотаріальний бланк ВМВ 965175 ДП «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату» видавався приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Криворучку В.П. При цьому, відповідно до листа приватного нотаріуса Криворучка В.П. отриманий ним спеціальний нотаріальний бланк ВМВ 965175 використано 03.07.2009 для посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Також, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до даних Державного реєстру прав, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] проведена 17.08.2017 державним реєстратором КП «Благоустрій Шевченківського району м. Києва» Єрмаковим О.Ю. на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2009, в той же час, всупереч законодавства про державну реєстрацію нерухомого майна речові права на нерухоме майно, які виникли до 01.01.2013 на об`єкти нерухомості міста Києва, реєструвалися КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна». Крім того, державний реєстратор Єрмаков О.Ю. при перевірці поданого на реєстрацію Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.07.2009 не отримав відомості чи будь-яку іншу інформацію про реєстрацію Договору в Державному реєстрі речових прав за [PERSON] . Більше того, [PERSON] долучив до реєстраційної справи інформаційну довідку КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 № 32092 від 17.08.2017 про те, що відповідно до реєстрових книг бюро квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] . Таким чином, Договір від 03.07.2009 не може бути підставою для реєстрації права власності в 2017 році. Також, сам Договір від 03.07.2009 містить, зокрема, посилання на документи, датовані після дати його укладення, що у відповідності до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, Шевченківським УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017100100004157 від 07.04.2017, зареєстрованому за фактами підроблення документів та заволодіння шахрайським шляхом квартирою [ADDRESS] , в якому 03.12.2020 [PERSON] визнано потерпілим, а 15.12.2020 повідомлено про підозру [PERSON] за фактами підроблення документів та заволодіння квартирою [ADDRESS] . Так, відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положень ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які за законом не можуть їм належати. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викупу пам`яток культурної спадщини, примусового відчуження земельних ділянок чи об`єктів нерухомості, які на них знаходяться з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, звернення стягнення на майно за зобов`язанням власника, реквізиції, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 cт. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів. За ч. 4 cт. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини згідно ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування згідно статті 1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її, а згідно ч.4 ст. 1268 малолітня, неповнолітня особи вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від прийняття спадщини згідно ст. 1273 ЦК України. Згідно ст. 1269 спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини та згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За ч. 3 cт. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном одночасно з завершенням такої дії обов`язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію. При цьому, матеріали справи не містять відомостей та/або доказів того, що [PERSON] було вчинено правочини, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, а також не містять доказів про уповноваження будь-кого на вчинення таких дій. Під час розгляду справи позивачем та його представником надано докази, що Договір купівлі-продажу від 03.07.2009, укладений від імені [PERSON] , містить неправдиву інформацію та відповідно зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з порушенням чинного законодавства України. При цьому, слід звертає увагу на наступні положення чинного законодавства. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.07.2009 не відповідає дійсності, відповідно не має породжувати прав і обов`язків сторін, зазначених в цьому Договорі. Також суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 2 цього Закону, в редакції, яка діяла станом на 03.07.2009, Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд, тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна. Згідно ст. 3 вказаного Закону речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку встановленому цим Законом. За ст. 4 цього Закону обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, зокрема право власності на нерухоме майно (п.1 статті 4). Відповідно до ст. 5 цього ж Закону державна реєстрація прав проводиться місцевими органами державної реєстрації прав виключно за місцем знаходження нерухомого майна, а саме в містах Києві, Севастополі, місті обласного підпорядкування, районі. За п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Отже, речові права на нерухоме майно, які виникли до 01.01.2013 на об`єкти нерухомості міста Києва, реєструються КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна». Згідно із абзацом 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державними реєстраторами не розглядаються документи, оформлені з порушенням вимог законодавства. Відповідно до ст. 10 вказаного Закону Державний реєстратор, здійснюючи діяльність пов`язану з реєстрацією прав: перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом. Відповідно до вимог п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25.12.2015 державна реєстрація прав на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію якого проведено до 01.01.2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі записів у Реєстрі права власності на нерухоме майно, що є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). Згідно ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав у випадку, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу, щодо якого виник спір, є недійсним та не може бути підставою для реєстрації права власності в 2017 році, а відтак [PERSON] не набув у встановленому Законом порядку права власності на квартиру. Статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» визначено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав. Так, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Право власності за рішенням Мінюсту повертається згідно вимог ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно». Статтею 31-1 зазначеного Закону передбачено особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень. Відповідно до положень ст. 31-1 вказаного Закону реєстраційними діями на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення. Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки, ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення.

Outcome: approved