Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

У липні 2022 року позивачка звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті [PERSON] ( [INFO] ) відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями є його два сини: [PERSON] (відповідач по справі) та [PERSON] , який помер [INFO] . Тому спадкоємцями за правом представлення є діти останнього: донька [PERSON] (відповідачка по справі) та син [PERSON] . Дитина є неповнолітньою та вважається такою, що прийняла спадщину, якщо не заявила відмову від спадщину. У видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки відсутні документи, які підтверджують родинні стосунки. Вказала, що вона проживала разом з [PERSON] однієї сім`єю без реєстрації шлюбу з 2006 року по день смерті [INFO] . Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , 2008 року народження. Дану обставину підтверджують численні свідки, спільні фото. За життя [PERSON] визнавав своє батьківство, вважав його рідним сином, приймав участь в його вихованні, вони були повноцінною родиною, вели спільне господарство. Оскільки вони на час народження дитини не перебували у зареєстрованому шлюбі, померлий не подавав заяви про визнання свого батьківства, тому факт батьківства слід встановлювати у судовому порядку. Просила суд встановити факт родинних відносин, а саме те, що померлий [INFO] Власенко [PERSON] є рідним батьком [PERSON] , [INFO] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за правом представлення право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який залишився після смерті дідуся [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня 2022 року справу передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2022 року провадження по справі відкрито та визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 05 жовтня 2022 року до суду подано відзив на позов відповідача [PERSON] . Не погоджуючись з позовом вказала, що вона є донькою померлого [PERSON] . Її батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 1995 по 2001 роки. За життя її батьком жодного разу не повідомляв, що у нього є син, жодного разу вона його не бачила, не підтримували вони й родинних відносин як брат та сестра, не було навіть знайомства. Також батько був власником квартири в [ADDRESS] , де був зареєстрований та проживав до смерті, але за даною адресою не зареєстрував ні [PERSON] , ні її сина. Дана обставина спростовує твердження позивачки про спільне проживання та народження спільної дитини. Відсутнє будь-яке пояснення чому її батько при отриманні свідоцтва про народження дитини не подав заяву про визнання свого батьківства. На даний час нотаріус видав свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , їй та [PERSON] по Ѕ частині кожному. Вважає, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження факту батьківства, тому не може претендувати на частку у спадковому майні. Просила відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 14 листопада 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що саме показами свідків, які будуть допитані при розгляді справи, доведуть факт спільного її проживання разом з померлим [PERSON] з 2006 року по день його смерті, ведення ними спільного господарства, існування спільного бюджету, народження спільного сина та спільного його виховання. Щодо відсутності її та реєстрації її сина у квартирі померлого вказала, що в цьому не було потреби, бо вони зареєстровані у власному житлі в м.Новгород Волинський. Фото нею подані за різні періоди часу, за різних обставин, що також підтверджує батьківство особи. Хоч і передбачено призначення експертизи в таких справах, але вважає, що по справі зібрано достатньо доказів на підтвердження батьківства. Просила суд задоволити позов. 15 листопада 2022 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] . Вказав, що на підставі ст.49 та ст. 206 ЦПК визнає позовні вимоги повністю та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. У судовому засідання [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , 2008 року народження, та адвокат Мещанінов А.М. позовні вимоги підтримали. Суду додатково пояснили, що вона познайомилась з [PERSON] в 2004 році, за його ініціативою почали проживати разом з грудня 2006 року в його квартирі в м.Києві. У 2008 році народився [PERSON] . При реєстрації народження вирішили разом, що він не буде подавати заяву про визнання батьківства, щоб вона отримала статус матері-одиначки та отримувала соціальні виплати. Згодом також не подавали жодних заяв, бо не хотіли мати клопоти з паперами. [PERSON] та [PERSON] за життя їхнього батька ні разу не зустрічались, що пов`язано з особистими стосунками померлого та матір`ю його доньки. Не реєстрували своє місце проживання та дитини в м.Києві, щоб менше платити комунальних платежів. Численні фото, допитані свідки підтверджують факт батьківства, тому проводити генетичну експертизу не має потреби (проведення експертизи значно затягує розгляд справ). Жодних перешкод в її проведенні не було, оскільки рідний брат померлого [PERSON] надавав свою згоду на відбір у нього відповідних зразків. Крім того, відповідач по справі їм завжди допомагав та допомагає, бо визнає батьківство свого брата. Просила позов задоволити встановити факт та визнати за дитиною право власності на спадкове майно. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Суду пояснив, що його брат визнав своє батьківство. Він також визнає, що це його рідний племінник, тому допомагає. На даний час виник по суті спір щодо спадкового майна, хоча за життя брата існувала певна домовленість. Але нотаріусом видані свідоцтва про право на спадщину і йому, і [PERSON] , які ніхто не оспорював. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Волков А.В. проти позову заперечував. Суду пояснив, що у батька та доньки були гарні відносини, але про існування брата їй нічого не було відомо аж до подання цього позову. Заперечує як факт батьківства, так і спільного проживання батька та [PERSON] . Можливо батько і ставився по-батьківські до дитини, але не визнавав своє батьківство, оскільки заяви не подано, не зареєстровано спільне проживання в одному помешканні. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши заявлених свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] , місце державної реєстрації - Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №820. Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00035117164 від 18 лютого 2022 року). Померлий [PERSON] був батьком [PERSON] , що визнавалось сторонами при розгляді справи. З листа державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори вбачається, що спадкоємцем за законом на все майно померлого [PERSON] , [INFO] , є його батько [PERSON] , який спадщину прийняв. На час видачі довідки інші спадкоємці до нотаріальної контори не звертались. За життя померлий [PERSON] заповіту не склав. [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області). Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Заповіту померлий [PERSON] не складав, що встановлено з пояснень сторін та не оспорювалось при розгляді справи. Клопотань про витребування спадкових справ до майна померлих [PERSON] та [PERSON] сторонами не заявлено. За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. 30 грудня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Івановою В.В. видано свідоцтво про право на спадщину до майна померлого [PERSON] , - його сину [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . У даному свідоцтві вказано, що спадкоємцями майна померлого [PERSON] є його син [PERSON] та рідна онука [PERSON] , батько якої [PERSON] помер [INFO] , по Ѕ частині кожний. Постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Івановою В.В. №35/02-31 від 12 лютого 2022 року відмовлено [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , 2008 року народження, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , 2008 року народження, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт родинних та інших відносин [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] . Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто, вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18). Встановлення факту батьківства без вимоги щодо спору про право на спадкування суперечить змісту позовного провадження, предметом якого обов`язково має бути спір про право (ухвала ВССУ від 20 травня 2015 року у справі № 6-40269св14). Оскільки за правом представлення спадкують онуки спадкодавця, тому у разі задоволення позовних вимог [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] , останній набуде право спадкування після свого діда [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин першої-третьої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно з частинами першою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до частин другої, третьої статті 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком. Згідно з частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до частин першої, третьої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. Статтею 128 СК України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (абзац перший частини першої статті 135 СК України). Згідно із пунктами 14, 15, 16 глави 1 розділу\~III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5\~якщо дитина народилась у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини за заявою будь-кого з них. Якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі одного із документів, передбачених у пункті 2 цієї глави, а походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини про визнання батьківства. Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, можуть подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання батьківства до народження дитини. Встановлено, що у свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , у графі «Батько» вказаний « [PERSON] », у графі «Мати» - « [PERSON] ». Свідоцтво серія [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві. Позивач не надав суду витяг з реєстру актів цивільного стану щодо реєстрації народження дитини. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, при народженні позивача, його мати [PERSON] , у шлюбі не перебувала, спільної зави з [PERSON] щодо внесення відомостей про нього, як про батька позивача, останні не подавали. Таким чином, запис про батька позивача у книзі записів народжень було проведено за прізвищем матері, а ім`я, по батькові та національність батька позивача, були записані за вказівкою його матері [PERSON] , в порядку ст.135 СК України, що не може свідчить про те, що батьком позивача є саме [PERSON] . Тобто відомості про батька дитини записано «зі слів матері». При розгляді справи [PERSON] стверджувала, що вона проживала однією сімєю разом з померлим [PERSON] з грудня 2006 року по день його смерті. Разом з тим, такі доводи не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Так, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. (частини перша та друга статті 21 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 (провадження № 61-7715св21). Згідно з постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів. Разом з тим, на підтвердження спільного проживання на час народження дитини, позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу. Покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підтверджують спільне проживання з 2006 року, як вказувала [PERSON] , з їх показів не можливо встановити яким чином був налагоджений побут, чи був спільний бюджет, чи були спільні значні витрати чи набуття майна у власність, тобто їх покази не містять будь-яких конкретних обставин життя як сімї, а лише певні якість загальні фрази, зокрема сторони проживали разом і що сприймали їх як пару, проте не вказували, з чого це випливає. З поданих фото не можливо встановити коли та де фони були зроблені, вони підтверджують лише факт знайомства, наявних гарних відносин, почуттів між [PERSON] та [PERSON] , самі по собі фото, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу (з 2006 року по день смерті, в тому числі на час народження дитини), усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, таких вимог як встановлення факту проживання у даному провадженні не заявлено, але, суд вважає за доцільне їх проаналізувати в розрізі обґрунтування позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі. З довідки відділу ведення реєстру територіальної громади Центру надання адміністративних послуг Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №1072 від 14 лютого 2022 року вбачається, що [PERSON] , 2008 року народження, зареєстрований з 06 вересня 2008 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . З листа відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб №108-27/7290ж від 15 грудня 2017 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] з 04 жовтня 1990 року по 09 листопада 2017 року, за цією адресою відсутня реєстрація інших осіб. При розгляді справи позивачка стверджувала, що померлий [PERSON] не реєстрував ні її, ні дитину за цією адресою, щоб зменшити платіжки за комунальні послуги. Але жодних доказів цим обставинам не надала, зокрема відсутні такі платіжки, відсутній аналіз яким чином реєстрації, принаймні дитини, впливає на цей розмір, на скільки йде збільшення таких виплат, відсутні докази матеріального становище померлого, щоб показувало неспроможність сплати таких послуг з урахуванням реєстрації однієї чи двох осіб. При розгляді справи сторона позивача не надала обґрунтованих пояснень відсутності реєстрації мати та дитини за адресою проживання померлого батька, де як вона вказувала, вони постійно проживала з 2006 року. Посилання представника позивача на те, що місце реєстрації може не збігатись з фактичним місцем проживання суд до уваги не приймає, оскільки в даному випадку не доведено поважності причин відсутності такої реєстрації. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України). Подані позивачем фото на підтвердження факту батьківства суд до уваги не приймає, оскільки їх подано всього у кількості 8 штук, зважаючи на вік дитини приблизно за один період 6 штук та 2 фото з хрестин. Подані фото лише вказують, що померлий [PERSON] , [PERSON] та її син проводили разом певний час. На фото з хрестин взагалі не можливо встановити кого хрестили. Разом з тим, не подано фото, коли дитину забирали з полового будинку, зі святкування його днів народження, нового року, Різдва, відвідування дитиною першого класу, проводження звичайних сімейних буднів, тощо. Покази свідка [PERSON] , яка є донькою позивача, суд до уваги не приймає, оскільки на час подій (спільного проживання та народження дитини як вказує позивачка) вона була неповнолітньою. При вирішенні спору суд враховує, у разі проживання [PERSON] та [PERSON] протягом певного періоду (що в даному судовому засідання не встановлюється факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки такі вимоги позивач не заявляла), то дійсно померлий [PERSON] міг ставитись до [PERSON] як до дитини, як і до доньки позивачки, підтримуючи нормальні сімейні відносини, допомагати у вихованні дітей. Разом з тим, формування та існування нормальних відносин у родині не може бути автоматичним підтвердженням батьківства, біологічного походження дитини від певної особи. Посилання представника позивача на те, що проведення експертизи займе значний проміжок часу, суд до уваги не приймає. Так, з відкритих джерел мережі Інтернету вбачається, що такі експертизи можна провести в межах десяти робочих днів, їх вартість не є захмарною та відсутні докази того, що позивачка не має можливості матеріальної її оплатити. Рідний брат померлого відповідач по справі [PERSON] , за твердженням представника позивача, не заперечує щодо відібрання у нього біологічних зразків для встановлення батьківства. Крім того, зважаючи на зміни законодавства, на даний час сторони наділені правом проводити експертизи самостійно та надавати відповідні висновки безпосередньо до суду. Відсутні в матеріалах справи інші документи, які б підтверджували, що померлого [PERSON] було записано батьком дитини, зокрема документи з садочку, школи, дитячої поліклініки, інша медична документація, характеристики на дитину з садочку чи школи тощо. Взагалі відсутня інформація в яку саме школу та дитячий садок відвідувала дитина, яку адресу проживання вказували, подаючи інформацію до даних установ, в тому числі й школи старшої доньки [PERSON] за час спільного проживання з померлим, як вказано у позові. Також [PERSON] стверджувала, що спочатку померлий не подавав заяву про визнання батьківства, щоб вона отримала статус матері-одиначки та отримувала соціальні виплати, але доказів цим обставинам не подала, не повідомила про причини неможливості подати такі докази та не заявила клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Слід зазначити, що у тому разі, якщо [PERSON] визнавав позивача своїм сином, останній (в особі матері як законного представника), не були позбавлені можливості подати спільну заяву щодо внесення відомостей про [PERSON] , як батька позивача, що зроблено не було. Суд враховує, що позов про встановлення батьківства поданий через 14 років після народження дитини, та станом на день смерті [PERSON] минуло 9 років, що є достатнім строком для оформлення всіх документів щодо визнання батьківства, проте, такі дії в добровільному порядку виконані не були, не були знайомі [PERSON] та [PERSON] (як брат та сестра ще за життя [PERSON] ), що свідчить про спірний характер ставлення померлого до факту свого батьківства. Поважних причин або обставини, що унеможливили б таку реєстрацію народження сина як особисто померлим, так і через представника, у позовній заяві не наведено. Отже, оскільки запис про батька позивача було проведено за вказівкою матері, вказані вище докази (а саме зазначення імені та по-батькові відомостей про батька дитини) не можуть бути підтвердженням того, що батьком позивача є саме померлий [PERSON] . Під час розгляду справи, судом допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Разом з тим, вказані покази не містять достовірної інформації про те, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство до народження позивача, спільно виховували та утримували останнього, а також, що [PERSON] за життя визнавав себе батьком позивача. Покази свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки вона є донькою [PERSON] та була неповнолітньою на час народження позивача. Визнання позову відповідачем [PERSON] також не може бути підставою для задоволення позову, оскільки сприйняття [PERSON] як свого племінника, надання матеріальної допомоги, є лише його сприйняттям певних обставин, формування лише його суб`єктивного ставлення, а не підтвердження автоматично батьківства його брата, який протягом 10 років не вчинив жодних дій щодо юридичного оформлення народження свого сина. Слід зазначити, що доказами на підтвердження спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного виховання та утримання дитини, а також факту визнання померлим факту батьківства щодо позивача, можуть бути, зокрема, фотографії, відеозаписи, листи, листівки, розписки, чеки, виписки. Разом з тим, жодних з вищевказаних доказів, позивачем до суду надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність достовірних доказів визнання [PERSON] за життя свого батьківства щодо [PERSON] . Крім того, матеріали справи не містять й доказів на підтвердження ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, спільного виховання та утримання ними позивача. Обставин, які б давали суду підстави зробити висновок про доведеність позовних вимог, судом не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення позову. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 викладено правовий висновок щодо застосування статті 130 СК України, зокрема зазначено, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Європейський суд з прав людини у справі KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства». Суд враховує право дитини знати свого батька та можливість реалізувати спадкові права, а також беручи за основу римську максиму lurasanguinis nulloiure civilidirimi possunt (жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості), зважаючи на обов`язок позивача довести свої позовні вимоги, а подані стороною позивача докази не доводять факту батьківства померлого [PERSON] , за відсутності висновку генетичної експертизи та відсутності поважних причин не можливості її провести, суд приходить до висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження біологічного походження [PERSON] від [PERSON] , визнанням останнім свого батьківства за життя. Хоча у позові, відповіді на відзив представник позивача також вказував на необхідність встановлення саме біологічного походження дитини від батька, посилався навіть при цьому на норми міжнародного права. Враховуючи подані докази, за відсутності достовірних доказів визнання [PERSON] за життя свого батьківства щодо [PERSON] , протягом майже 10 років після народження дитини, що є достатнім строком для оформлення всіх документів щодо визнання батьківства, проте, такі дії в добровільному порядку виконані не були, що свідчить про спірний характер ставлення померлого до факту свого батьківства. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed