Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

У липні 2022 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, відповідно до якої просив надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за кордон з 01 вересня 2022 року по 01 вересня 2023 року. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі, який на даний час розірвано. Від шлюбу у сторін народилось троє дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] безпідставно чинить позивачці перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я сина [PERSON] , його фізичний, духовний та моральний розвиток. Також не надає можливість позивачці забезпечити надійний захист сина [PERSON] від воєнних дій. В зв`язку з тим, що [PERSON] нерегулярно платив аліменти, допустив виникнення великої заборгованості, [PERSON] змушена була виїхати на роботу в Республіку Польща. Дітей залишила з своїми батьками. [PERSON] скористався її відсутністю і забрав молодшого сина до себе. Як тільки почалася війна з Російською Федерацією позивачка повернулась в Україну і хотіла вивезти в безпечне місце своїх дітей, проте забрати змогла старших доньок, а сина [PERSON] відповідач відмовився відпускати. [PERSON] має в Республіці Польща роботу, має змогу утримувати дітей, навчальний заклад погодився взяти сина [PERSON] на навчання. Однак, [PERSON] відмовляється надати у передбаченому законодавством України дозвіл на виїзд за кордон дитини, тому позивачка змушена звернутись з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 15 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 31 жовтня 2022 року закінчене підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Зубань О.О. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав, що виїзд дитини за кордон сприятиме забезпеченню безпеки дитини по причині ведення в Україні військових дій. Також сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, дитина побачить, як живуть в Польщі. Дитина має проблеми зі здоров`ям. Батько тривалий час не брав участі у вихованні і утриманні дитини. Відповідач не платить аліменти і хоче зберегтися від армії. Відповідач [PERSON] позов не визнає, просить в задоволенні позову відмовити. Пояснив, що син не хворіє, проблем зі здоров`ям не має, проживає біля нього, не має підстав для виїзду дитини за кордон. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що під час шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] , [INFO] народилась донька [PERSON] , [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с.11, 12,13). З матеріалів справи вбачається, що позивач має гарантоване місце проживання на період із 30.05.2022року по 31.08.2022 року в Республіці Польща, дійсно працює на посаді помічниці робітника, що підтверджується довідками про забезпечення житлом та довідкою про працевлаштування (а.с.14-17). Також позивачем надано листа, з якого вбачається, що дитина буде проживати в 2022/2023 навчальному році в Лешно та буде прийнятий до школи (а.с.18). Як видно з копії судового наказу від 18 травня 2018 року, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.20). З копії рішення Томашпільського районного суду від 04 січня 2022 року видно, що з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 14638,90 грн. (а.с.21-29). Копією ухвали Томашпільського районного суду від 22 листопада 2017 року кримінальне провадження відносно обвинуваченого [PERSON] за ст. 125 КК України закрито у зв`язку із відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення (а.с.36). Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року постанову Томашпільського районного суду від 20 жовтня 2021 року скасовано і прийнято нову. Визнано винним [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн (а.с.38-39). Згідно ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Відповідно до ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження «Правил перетинання державного кордону громадянами України», «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення». Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч.1ст.135 СК України під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 «Правил» передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п п.1 п.4 Правил). Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Позивачем до суду не надано доказів та не доведено, що виїзд дитини за кордон відповідатиме найкращим інтересам неповнолітнього [PERSON] . Суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивач, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що є неприпустимим. Тобто, позивачем не надано належних доказів, що саме такий виїзд за кордон відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Крім того, як вбачається з Правил затверджених Кабінетом Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України» виїзд за межі України, дітей, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного із батьків під час воєнного стану здійснюється без нотаріального посвідчення згоди другого з батьків. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed