Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила суд усунути порушення прав власника з боку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації у належному позивачці на праві приватної власності будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до договору дарування від 15.12.1976 року, посвідченого Третьою дніпропетровської державною нотаріальної конторою. На даний час в будинку, окрім позивача, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Тривалий час, а саме з 2018 року відповідачі не мешкають в будинку позивача, відповідно відповідачі не сплачують комунальних послуг та не беруть участі в утриманні будинку, особистих речей відповідачів в будинку немає. Реєстрація відповідачів не дозволяє позивачу, як власнику розпоряджатися будинком на власний розсуд, обмежує право позивача на отримання субсидії, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом. В судове засідання представник позивача не з`явилася, через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за їх відсутності суду, не надали. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування від 15.12.1976 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., [PERSON] належить житловий будинок з господарчими будівлями в [ADDRESS] (арк.с.11-12,42). Відповідно до інформації КП «Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 12.08.2022 року № 6234, станом на 31.12.12 в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про реєстрацію права власності за: [PERSON] (ім`я зазначено згідно правовстановлюючого документу) на підставі договору дарування від 15.12.1976 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-3410, зареєстроване в КП «ДМЮТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 328 за реєстровим № 70 (арк.с.43). Відповідно до інформації Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 05.09.2022 року за № 10/5-1060, відповідно до даних будинкової книги за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 29.04.1993 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 12.07.1984 по 15.03.1985, з 03.09.1991 по теперішній час (арк.с.10). Відповідно Актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.09.2022 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , починаючи з січня 2018 року [PERSON] , [PERSON] , фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] (арк.с.13,14, 15,16, 17, 18,19,20, 21,22,23,24). Відповідно до\~\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст.379 ЦК України\~\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із\~ст.64 ЖК України\~\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до\~ст.9 ЖК України\~\~ ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч.1\~ст.71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Аналіз статей\~\~71,72 ЖК України\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил\~\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Згідно зі\~\~ст.72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України,\~\~при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~\~ст.71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Позивачем доведений факт відсутності [PERSON] та [PERSON] у домоволодінні понад шість місяців. Відповідачі, кожен окремо, будь яких заперечень щодо непроживання у домоволодінні, яке належить позивачу, не надали, вказаних позивачем фактів не заперечили. Відповідно до\~ст. 77\~\~ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.76-78 ЦПК України, зазначені у позовній заяві обставини того, що в домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відповідачі не проживають понад один рік, а лише зареєстровані в ній. Отже, позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування\~будинком [ADDRESS] , є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача про зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вказану норму, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, отже позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню, оскільки визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по 496 грн. 20 коп., з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial