Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в обґрунтування якої зазначив, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS] . 25 вересня 2000 року спадкодавець склав заповіт, відповідно до якого заповів своє майно порівну дітям [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] був рідним батьком позивача та помер [INFO] . Після смерті спадкодавця [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за правом представлення, проте йому стало відомо, що 14 грудня 2017 року спадкодавець уклав новий заповіт, за яким все своє майно заповів відповідачу [PERSON] . Останні роки свого життя [PERSON] у зв`язку зі своєю старістю потребував сторонньої допомоги, являвся інвалідом І групи по зору, не бачив, а тому не міг самостійно підписати та прочитати документ. Натомість, державний нотаріус не перевірив наявність у заповідача фізичних вад та інвалідності І групи, всупереч вимогам ст.ст. 1248, 1253 ЦК України посвідчив заповіт за відсутності двох свідків. Крім того, у спірному заповіті від 14 грудня 2017 року відсутній підпис заповідача. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] , уточнивши свої позовні вимоги, просить суд визнати недійсним заповіт від 14 грудня 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контор Хмельницької області за № 1129, а також застосувати наслідки його недійсності шляхом скасування його у спадковому реєстрі. Ухвалою судді від 16 липня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] та [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Зупинено провадження у справі до надходження відповіді від компетентного суду російської федерації на судове доручення про надання правової допомоги. Ухвалою суду від 23 липня 2019 року виправлено допущену в ухвалі судді від 16 липня 2019 року описку. Ухвалою суду від 20 січня 2020 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року зупинено провадження у справі до надходження відповіді від компетентного суду російської федерації на судове доручення про надання правової допомоги. Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Масалова С. О. про забезпечення судових витрат. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року залучено до участі в даній справі в якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Масалова С. О. про витребування доказів. Ухвалою суду від 19 січня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у даній справі. Ухвалами суду від 09 квітня 2021 року повернуто позивачам заяву про уточнення позовних вимог від 01 березня 2021 року. Справу залишено без розгляду в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно та в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно. Прийнято до розгляду судом уточнену позовну заяву [PERSON] від 09 квітня 2021 року. Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та його представника адвоката Дацишиної М. В. про витребування доказів. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02 червня 2022 року призначено по справі посмертну судово-медичну експертизу, провадження у справі на час проведення якої зупинено. Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 10 серпня 2022 року надано дозвіл Хмельницькому обласному бюро судово-медичної експертизи на проведення комісійної судово-медичної експертизи та на залучення лікарів інших спеціальностей, які необхідні при проведення експертизи. Провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 18 листопада 2022 року провадження у справі поновлено. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву [PERSON] не подано. У поданих до суду письмових поясненнях треті особи [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечили, вказуючи на те, що їх дід [PERSON] за станом здоров`я міг прочитати оспорюваний заповіт, а тому позов [PERSON] є безпідставним. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Дацишина М. В. у судовому засіданні уточнений позов підтримали з зазначених у ньому підстав та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Відповідно до складених на території російської федерації документів у ході виконання судового доручення Ізяславського районного суду Хмельницької області про вчинення окремих процесуальних дій стосовно [PERSON] останній вказав, що не заперечує щодо слухання справи у його відсутності, оскільки його інтереси в суді буде представляти адвокат Масалов С. О. Представник відповідача адвокат Масалов С. О. під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив у зв`язку з його недоведеністю. Представник третьої особи Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області та треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. У раніше поданих до суду письмових поясненнях [PERSON] та [PERSON] просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Представник Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області про причини неприбуття суд не повідомив. За таких обставин, суд вважав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є онуком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження його батька [PERSON] серії [NUMBER] , повторно виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області 18 липня 2013 року, а також свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Хмельницької області 27 травня 1988 року. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області 06 квітня 2015 року, батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23 березня 1955 року відповідач у справі [PERSON] є сином [PERSON] 14 грудня 2017 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що все належне йому майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він буде мати право, заповів [PERSON] . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області Ефендієвою А. П., зареєстрований у реєстрі за № 1129. Із копії даних реєстру для реєстрації нотаріальних дій вбачається факт посвідчення нотаріусом заповіту від 14 грудня 2017 року за реєстровим номером 1129 від імені [PERSON] , [INFO] . [INFO] Бондарук [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 27 листопада 2018 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на житловий будинок, розташований у [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 23 червня 1961 року. На день смерті спадкодавця разом із ним за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована його невістка [PERSON] , що встановлено з довідки виконавчого комітету Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області № 1463 від 05 травня 2019 року. У Ізяславській державній нотаріальній конторі Хмельницької області 03 квітня 2019 року заведено спадкову справу після смерті [PERSON] за № 150/2019 на підставі заяви про прийняття спадщини його онука [PERSON] (позивача по справі). Також до нотаріальної контори звернувся із заявою про прийняття спадщини [PERSON] (відповідач по справі). Із матеріалів особової справи [PERSON] , наданих суду Ізяславським районним територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) за вих. № 255 від 12 листопада 2020 року, вбачається, що [PERSON] перебував на обслуговуванні у вказаному центрі з 28 березня 2016 року та з ним укладено договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома, який неодноразово пролонговано сторонами (останній раз 28 березня 2018 року). У карті визначення (оцінювання) індивідуальних потреб громадянина у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг) вказано, що [PERSON] має можливість читати, використовує окуляри, однак у нього погіршився зір. Згідно з довідкою ЛКК Ізяславської ЦРЛ від 07 вересня 2017 року [PERSON] є інвалідом І А групи з діагнозом «Ампутаційна кукса лівого стегна, відсутність функції ходи». За станом здоров`я останній потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до довідки сер ВТЕ-5 № 045473 [PERSON] встановлена І група інвалідності по зору безстроково. Як вбачається із довідки Ізяславської територіальної первинної організації Українського товариського об`єднання сліпих № 9 від 11 березня 2021 року [PERSON] перебував на обліку у вказаній організації з 05 лютого 1972 року як особа з інвалідністю по зору І групи. Із трудової книжки [PERSON] встановлено, що останній офіційно працював до його звільнення у 1974 році. 26 січня 1977 року [PERSON] одержав водійське посвідчення та відповідно право на керування транспортними засобами категорії В. Із абонемента на газету «Зоря Надгориння» вбачається, що [PERSON] у 2010 році виписував вказане періодичне видання. 25 березня 2012 року [PERSON] особисто звертався із письмовою заявою до Хмельницького протезного-ортопедичного підприємства щодо замовлення на виготовлення взуття. Судом під час розгляду справи по суті було допитано ряд свідків, клопотання про виклик яких були заявлені сторонами. Так, із показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , клопотання про допит яких заявлено стороною позивача, встановлено, що спадкодавець [PERSON] потребував сторонньої допомоги у зв`язку з похилим віком та станом здоров`я, відсутністю однієї ноги, не міг себе самостійно обслуговувати. [PERSON] погано бачив, тому перебував на обліку в Українському товаристві об`єднання сліпих, де одержав спеціальний годинник та магнітолу. Постійно слухав аудіо-книги. [PERSON] носив окуляри з великими товстими лінзами. Хоча повністю сліпим він не був, читав газети, робив у них відмітки, читав промову на похоронах у сина [PERSON] . Їсти він міг сам, хоча під час вживання їжі у нього трусилися руки. Також дідусь користувався холодильником та рукомийником. Батьки позивача тривалий час опікувалися [PERSON] , готували йому їсти, прали одяг та прибирали. Після смерті батька позивача та сина заповідача [PERSON] змушена була припинити догляд за дідом та поїхати за кордон, оскільки її син важко захворів та потребував матеріальної допомоги. Натомість, із показів свідків [PERSON] (допитаний у порядку ст. 234 ЦПК України), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , клопотання про допит яких заявлено стороною відповідача, вбачається, що [PERSON] завжди мав поганий зір, хворів на катаракту, тому носив окуляри з дуже товстими лінзами, за необхідності користувався лупою. До другої половини 1970-р років дідусь працював економістом, був дуже начитаним, мав гарну бібліотеку. [PERSON] любив поспілкуватися на політичні та соціально-громадські теми, пограти в карти, постійно дивився телевізор, користувався мобільним телефоном та мікрохвильовою піччю, календарем. Коли [PERSON] як голова Ізяславської районної ветеранської організації у 2017 році звернулася до [PERSON] для запису його спогадів, останній самостійно перечитував записані нею розповіді та особисто редагував їх. Дідусь протягом всього життя виписував газети «Сільські вісті» та «Зоря Надгориння», які поштар [PERSON] приносила до його будинку, робив із них вирізки. Підпис у відомості про одержання пошти він ставив самостійно. Гроші рахував також сам, розрізняв номінали купюр. [PERSON] перебував на обліку в Ізяславському районному територіальному центрі соціального обслуговування, договір із яким підписував особисто. При відвідуванні дідуся останній завжди бачив та впізнавав соціального робітника, давав кошти на придбання побутової хімії. Також допитана в судовому засіданні в якості свідка державний нотаріус Ізяславської державної нотаріальної контори Ефендієва А. П. суду показала, що 14 грудня 2017 року її було викликано до [PERSON] для складення заповіту в нього вдома. У той день вона двічі приходила дідуся. При першому відвідуванні нотаріус провела із заповідачем співбесіду, а при другому посвідчила заповіт. Свідок роз`яснювала, що в зв`язку зі станом здоров`я [PERSON] для посвідчення заповіту варто запросити свідків, однак останній проти цього заперечив, мотивуючи тим, що не бажає, щоб хтось знав про зміст вказаного правочину. Заповідач особисто уважно прочитав заповіт та підписав його, при цьому неодноразово передивляючись документ та питаючи про його зміст. [PERSON] був у окулярах із товстими лінзами, йому важко було читати та писати, проте він повністю прочитав текст заповіту та особисто підписав його. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що під час посвідчення заповіту приватним нотаріусом допущені порушення вимог закону щодо форми оспорюваного правочину. Зокрема, позивач ставить під сумнів фізичну можливість заповідача 14 грудня 2017 року самостійно прочитати текст заповіту через захворювання очей. На думку [PERSON] , нотаріус залишив поза увагою фізичні вади його діда та у порушення вимог закону посвідчив заповіт за відсутності свідків. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Предметом спору у даній справі є заповіт від 14 грудня 2017 року, складений [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області Ефендієвою А. П., зареєстрований у реєстрі за № 1129. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Нормативно-правовим обґрунтуванням визнання спірного заповіту недійсним [PERSON] вказує неможливість спадкодавця [PERSON] самостійно прочитати заповіт у зв`язку з вадами здоров`я, посилаючись при цьому на положення статей 1247, 1248, 1253, 1257 ЦК України. Частиною 1\~статті 1257 ЦК України\~передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). За приписами статей 1248, 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених\~абзацом третім частини другої статті 1248\~і статтею\~1252\~цього Кодексу,\~присутність не\~менш як\~двох свідків\~при посвідченні\~заповіту є\~обов`язковою. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253\~цього Кодексу) Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що становить принцип змагальності. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на сторони процесу. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. У даній справі для з`ясування можливості заповідача [PERSON] під час складання спірного заповіту його прочитати ухвалою суду від 02 червня 2022 року за клопотанням позивача [PERSON] призначено посмертну комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи. На вирішення експертів поставлено питання: 1) Чи страждав за життя [PERSON] на захворювання, пов`язане з вадами зору?; 2) Якщо так, та який характер це захворювання мало?; 3) Чи міг [PERSON] станом на 14 грудня 2017 року через вади свого зору, якщо такі малися, за умови застосування спеціальних окулярів або інших приладів для корекції зору чи для збільшення відображення прочитати текст розміром шрифту 12, виготовлений методом комп`ютерного друку, наявний у заповіті, посвідченому 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області Ефендієвою А. П. та зареєстрованому в реєстрі за № 1129? Згідно із висновком комісійної судово-медичної експертизи від 19 вересня - 31 жовтня 2022 року № 52 з довідки Ізяславської територіальної первинної організації українського товариського об`єднання сліпих від 11 березня 2021 року відомо, що [PERSON] перебував на обліку в цій установі з 05 лютого 1972 року як особа з інвалідністю по зору І групи та вибув із членів ТПО 17 листопада 2018 року в зв`язку зі смертю. Із копій актів огляду медико-експертною комісією відомо, що [PERSON] був поранений на війні у 1945 році. Згідно з епікризом, який доданий до матеріалів медико-експертних оглядів, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Хмельницькій обласній лікарні з 07 червня по 10 липня 1990 року, де при огляді лікарем-офтальмологом був встановлений діагноз: Афакія, часткова атрофія зорових нервів обох очей. Крім того, згідно виписки з амбулаторної картки у [PERSON] також була ангіопатія сітківки обох очей. Згідно з актом медико-соціальної експертної комісії № 2047 від 21 листопада 1990 року [PERSON] був встановлений діагноз: Наслідки перенесеної черепно-мозкової травми на фоні церебрального атеросклерозу ІІ стадії. Хронічне порушення мозкового кровообігу ІІ стадії з органічною симптоматикою, явищами паркінсонізму. Афакія обох очей. Гострота зору на праве око 0,01, з корекцією +15-D=0,02, гострота зору на ліве око 0,01, з корекцією +15-D=0,02. У зв`язку з цим діагнозом [PERSON] була встановлена перша група інвалідності безтерміново по зору. Згідно акту № 196 від 18 січня 2013 року при повторному переогляді медико-соціальною експертною комісією у [PERSON] встановлена гострота зору на праве око 0,01, з корекцією +11,0-D=0,03, гострота зору на ліве око 0,01, з корекцією +11,0-D=0,03. [PERSON] 18 січня 2013 року була встановлена перша А група інвалідності по зору довічно та відмічено, що він потребує постійного стороннього догляду. У матеріалах справи даних про стан зору у [PERSON] станом на 14 грудня 2017 року не міститься, а тому відповісти на питання: «Чи міг [PERSON] станом на 14 грудня 2017 року через вади свого зору, якщо такі малися, за умови застосування спеціальних окулярів або інших приладів для корекції зору чи для збільшення відображення прочитати текст розміром шрифту 12, виготовлений методом комп`ютерного друку, наявний у заповіті, посвідченому 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області Ефендієвою А. П. та зареєстрованому в реєстрі за № 1129?» не представляється можливим. Разом з тим, можна відмітити, що при гостроті зору, яка була у [PERSON] 21 листопада 1990 року та 18 березня 2013 року, він не міг читати текст розміром шрифту 12, виготовлений методом комп`ютерного друку, як без окулярів, так і в окулярах, та навіть із застосуванням інших збільшувальних приладів (лупи). Для роз`яснення вказаного висновку судом допитані експерт [PERSON] та експерт лікар-офтальмолог [PERSON] , які підтримали висновок комісійної судово-медичної експертизи № 52 та додатково пояснили, що [PERSON] був встановлений, серед іншого, діагноз Афакія. Афакія\~ це стан, за яким в очному яблуці відсутній кришталик. Без кришталика особа бачити не може. При такому захворюванні можлива імплантація штучного кришталика. Також [PERSON] хворів на часткову атрофію зорових нервів, однак дане захворювання у медичних документах не диференційоване. На думку експертів, із атрофією зорових нервів хворий не міг почати бачити, оскільки це захворювання має прогресуючий характер. У такому випадку хворий може бачити лише ложку, виделку та свої руки. Станом на 14 грудня 2017 року [PERSON] із більшою ймовірністю не міг читати. Навіть якби хворому імплантували штучні кришталики, гострота зору швидше за все не покращилася би, оскільки у нього ще було діагностовано атрофію зорових нервів. За умови наявності у хворого лише діагнозу Афакія йому не була б\~встановлена перша\~група інвалідності\~безтерміново. Разом з тим, у [PERSON] з 1990 року по 2013 рік відбулося незначне покращення зору. Водночас, у зв`язку відсутністю у матеріалах справи даних про стан зору у [PERSON] станом на 14 грудня 2017 року експерти не змогли дати відповідь на питання, чи міг останній прочитати оспорюваний заповіт. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Суд наголошує на тому, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, що імперативно встановлено положеннями статті 110 ЦПК України. Висновок комісійної судово-медичної експертизи № 52 не містить даних щодо неспроможності спадкодавця [PERSON] прочитати оспорюваний заповіт під час його посвідчення. Покази експертів щодо того, що останній із більшою ймовірністю не міг його прочитати, не беруться судом до уваги, оскільки вони є припущеннями, які не підтвердженні об`єктивними медичними даними, про що вказали експерти у висновку та під час їх допиту в судовому засіданні. Більше того, експерти підтвердили, що захворювання [PERSON] у медичних документах не диференційовані, а тому судження експертів у даному випадку є загальнотеоретичними. Судом також враховується, що після встановлення [PERSON] інвалідності по зору у 1999 році ним складено заповіт на ім`я [PERSON] , а у 2000 році - на ім`я [PERSON] та [PERSON] , з яких убачається, що вони прочитані особисто [PERSON] , що позивачем не оспорювалося. Більше того, у матеріалах справи є ряд інших письмових документів, підписаних особисто [PERSON] , які свідчать про те, що останній мав можливість читати та писати. Доказів того, що ці заяви написано не [PERSON] , суду не надано. При ухваленні рішення суд звертає увагу також і на те, що заповідач користувався окулярами та лупою, до своєї смерті виписував періодичні друковані видання, що підтверджено вищенаведеними показами свідків. Таким чином, суд вважає, що позивачем не наведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] не міг самостійно прочитати текст заповіту від 14 грудня 2017 року. Також не заслуговують на увагу доводи позовної заяви [PERSON] з приводу того, що у спірному заповіті від 14 грудня 2017 року відсутній підпис заповідача, оскільки даний правочин підписаний [PERSON] шляхом особистого зазначення ним його прізвища та ініціалів. Факт того, що вказаний підпис здійснений особисто заповідачем, позивачем не оспорюється. При посвідченні оспорюваного заповіту були дотримані вимоги законодавства щодо його форми. Спірний заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] , заповіт до підписання прочитаний уголос особисто заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. При складанні заповіту нотаріусом встановлено особу заповідача, дієздатність заповідача перевірено та роз`яснено зміст статей 1234, 1235, 1236, 1241, 1307 ЦК України. Таким чином позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки , викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed