Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, з позовною заявою до Нижньовербизької сільської ради, якою просить визнати за нею право власності на нерухоме майно у порядку спадкування, а саме: житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (№151/2021), підготовче провадження у справі закрите, справу було призначено до розгляду по суті на 26 грудня 2022 року. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. [INFO] померла її баба [PERSON] . Після її смерті відкривалася спадщина за заповітом на вищевказане майно. Позивачка з метою оформлення спадщини після смерті її баби звернулась до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва щодо майна її баби, нотаріус відмовив, оскільки у померлої відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. У зв`язку із чим позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно. Позиція відповідача. Просив розглядати справу без участі представника та винести рішення відповідно до чинного законодавства України. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої, згідно свідоцтва про народження, була [PERSON] (а.с. 35). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що [PERSON] одружився з [PERSON] , внаслідок чого остання змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с. 37-39). [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої, згідно свідоцтва про народження, була [PERSON] (а.с.40). 21 травня 2020 року [PERSON] , бабця [PERSON] ,склала на неї заповіт, що підтверджується заповітом Нижньовербізької сільської ради об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, за яким усе своє майно заповіла їй (а.с.33). За даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); літня кухня (літера за планом - Б); стодола (літера за планом - В); сарай (літера за планом - Г); вбиральня (літера за планом - Д); криниця (літера за планом - №1); огорожа (літера за планом - №2-3). А згідно з випискою з погосподарської книги, виданої Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 26 жовтня 2022 року № 608, вказаний житловий будинок та господарські будівлі та споруди належали[PERSON] 1937 року народження, яка померла [INFO] (а.с.51). Проте, постановою від 14 жовтня 2022 року, приватний нотаріус Галайчук О.Л., відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , оскільки право власності на вказане майно не зареєстровано, правовстановлюючий документ відсутній (а.с.43). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, яке не визнається третьою особою, і на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3 цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 10 та частини 1 статті 101 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), в особистій власності громадян могли бути жилі будинки та господарські будівлі і споруди, а також інше майно. Разом з цим, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на будь-яке нерухоме майно, в тому числі й жилі будинки, господарські будівлі і споруди. Проте в силу положень пункту 1 Розділу І зазначеної Інструкції, проводилась їх реєстрація. А також, з метою обліку державою власників домогосподарств та земельних ділянок та членів їх сімей, у сільській місцевості, велись погосподарські книги, порядок ведення яких постійно змінювався та регулювався Інструкціями про порядок ведення погосподарських книг. Але завжди мета його ведення не змінювалась. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що згідно з випискою з погосподарської книги, що видана Нижньовербізькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області від 26 жовтня 2022 року № 608, житловий будинок та господарські будівлі та споруди, розташовані у [ADDRESS] , які мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); літня кухня (літера за планом - Б); стодола (літера за планом - В); сарай (літера за планом - Г); вбиральня (літера за планом - Д); криниця (літера за планом - №1); огорожа (літера за планом - №2-3), належали саме [PERSON] 1937 року народження, яка померла [INFO] . І саме вона, володіла вказаним майном на праві особистої власності. І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте [PERSON] право власності на зазначене майно було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-79). З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права приватної власності на нерухоме майно. А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу, набуте [PERSON] право власності, продовжувало діяти та не припинились. Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] , відкрилась її спадщина, до складу якої увійшло її право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] . Позаяк її право власності на таке нерухоме майно, існувало в неї на момент її смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Як вже було встановлено судом, [PERSON] , за життя, склала заповіт на ім`я [PERSON] , і цим заповітом, який не змінено, не скасовано, і не визнано не дійсним, все своє майно, [PERSON] заповіла їй. При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. І з огляду на матеріали спадкової справи, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, не звертались. Спадкова справа була заведена на підставі заяви [PERSON] , яка на момент смерті [PERSON] постійно проживала із нею разом за однією адресою (а.с.69-77). А за таких обставин, суд вважає, що саме позивачка є єдиною спадкоємицею [PERSON] , і відповідно саме вона успадкувала її право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що право приватної власності позивача, як власника житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] , на нього не претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved