Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 26 жовтня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за вказаним договором, того ж дня між сторонами було укладено договори іпотеки та застави майна. 19 листопада 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» відступило своє право вимоги за договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс», яке у свою чергу уклало з ним Договір про відступлення прав вимог за вищевказаним кредитним договором. Станом на дату укладення зазначеного Договору про відступлення прав вимог загальна сума заборгованості боржника [PERSON] становила 1 367 831,98 грн. Крім цього, 16 січня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого остання частково поручилася за виконання [PERSON] кредитних зобов`язань в межах суми 1500 грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору станом на 15 серпня 2016 року у такого утворилася заборгованість в розмірі 1 502 495,52 грн., з якої 305 015,64 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 480 058,22 грн сума нарахованих та несплачених процентів, 548 511,29 грн сума пені за несвоєчасне повернення кредиту, 168 910,37 грн сума пені за несвоєчасне повернення відсотків. Також посилається на те, що 02 квітня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 11/116-к, за яким останній отримав грошові кошти (кредит) в розмірі 8 000 доларів США, терміном на 36 місяців, процентною ставкою за його користування 13,25 % та датою погашення 01 квітня 2010 року. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за вказаним договором, того ж дня сторони уклали договори застави автотранспорту та застави майна. Разом з цим, 05 листопада 2012 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 8 807,68 доларів США. Після цього, 27 листопада 2015 року між позивачем (комітентом) та ПАТ «Артем-Банк» (комісіонером) було укладено Договір комісії №27-11/15-к на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором №11/116-к від 02 квітня 2007 року та договорами забезпечення, згідно якого комісіонер зобов`язався укласти від свого імені з ПАТ «Універсал Банк» договір про відступлення права вимоги для набуття прав вимоги до позичальника за кредитним договором № 11/116-к та договорами забезпечення, після чого передати комітенту за Актом прийому-передачі права вимоги, який вказані сторони підписали 27 листопада 2015 року. Станом на вказану дату загальна сума заборгованості боржника [PERSON] становила 9 793,71 доларів США. Крім цього, 14 січня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого остання частково поручилася за виконання [PERSON] кредитних зобов`язань в межах суми 1 000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору № 11/116-к станом на 15 серпня 2016 року у такого утворилася заборгованість в розмірі 11 806,31 доларів США, що становить 295 677,23 грн, з якої 4882,92 долари США сума заборгованості за тілом кредиту, 2 999,37 доларів США сума нарахованих та несплачених процентів, 3 924,02 доларів США сума пені за несвоєчасне повернення кредиту, та яка з врахуванням судового рішення від 05 листопада 2012 року складає 3 964,63 долари США, що становить 99 290,19 грн. На підставі вищенаведеного позивач просить позов задовольнити. Заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року, ухваленим у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Ухвалою цього ж суду від 24 липня 2017 року вказане заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 18 серпня 2017 року до Перечинського районного суду надійшла апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу судді Перечинського районного суду від 13 жовтня 2016 року про відкриття провадження у справі, яка ухвалою судді-доповідача апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня 2017 року залишена без руху. Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 25 липня 2019 року суддею Закарпатського апеляційного суду вищевказану апеляційну скаргу залишено без руху, а 21 жовтня 2019 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено. 13 грудня 2019 року до суду надійшла ухвала Верховного Суду від 04 грудня 2019 року про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 304/1082/16-ц та витребування останньої із Перечинського районного суду Закарпатської області. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2019 року провадження у справі зупинено до перегляду ухвали Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у даній справі в порядку касаційного провадження. Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на розгляд суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 10 березня 2020 року до Перечинського районного суду Закарпатської області із Закарпатського апеляційного суду повернулася дана справа разом з ухвалою суду апеляційної інстанції від 03 березня 2020 року про повернення апеляційної скарги. За таких обставин, ухвалою судді Перечинського районного суду від 20 березня 2020 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання на 11.30 год 13 травня 2020 року. 17 квітня 2020 року до суду першої інстанції надійшла ухвала Верховного Суду від 08 квітня 2020 року про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі №304/1082/16-ц та витребування останньої із Перечинського районного суду Закарпатської області. Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року провадження у цій справі зупинено до перегляду ухвали Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2020 року в порядку касаційного провадження. Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2020 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 11 січня 2021 року справа повернулася до Перечинського районного суду на підставі ухвали судді Закарпатського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Перечинського районного суду від 13 жовтня 2016 року про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді від 21 січня 2021 року провадження у даній справі поновлено та призначено судове засідання. Двадцять дев`ятого квітня 2021 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] адвоката Осіва П.В. на позовну заяву, у якому останній просив позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] залишити без руху, а у випадку неусунення недоліків залишити без розгляду; призначити у справі судову почеркознавчу експертизу; направити дану справу для розгляду до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області; застосувати у справі позовну давність; відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію мотивував тим, що у позовній заяві позивач не зазначив свій та [PERSON] . індекс та засоби зв`язку останнього, а також не зазначив, що йому така інформація не відома. Тому вважає, що позовна заява повинна була залишена без руху та надано позивачу час на усунення недоліків. Зазначає, що підписи, які повинні бути виконані [PERSON] , візуально відрізняються між собою, що ставить під сумнів їх підписання саме [PERSON] . Крім цього вважає, що позивач всупереч ст. 109 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) звернувся з позовом до Перечинського районного суду Закарпатської області, тоді як місцем проживання відповідача [PERSON] є [ADDRESS] , а відтак справа не підсудна цьому суду. Також новим кредитором за обома кредитними договорами зазначено фізичну особу [PERSON] , однак такий не може бути кредитором по кредитних договорах, так як ним не доведено наявність у нього ліцензії для надання фінансових послуг, а тому вимоги про стягнення заборгованості по кредитних договорах заявлені не належним кредитором, що є підставою для відмови у позові. Аналогічна позиція висловлена у п. 46-50 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц. Крім цього, на підтвердження доводів щодо набуття прав за Договором відновлювальної кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року позивач надав копії Договору про відступлення прав вимоги від 19 листопада 2015 року за Договором відновлювальної кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, який укладено між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Плюс», а також копію Договору про відступлення прав вимоги від 19 листопада 2015 року за Договором відновлювальної кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, який укладено між ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Плюс» та [PERSON] . Пунктами 1.3 обох вищевказаних договорів відступлення прав вимоги передбачено, що «моментом переходу прав вимоги Первісного Кредитора за Кредитним договором до Нового Кредитора вважається момент надходження загальної вартості відступлення прав, передбаченої п. 2.1 цього Договору, на рахунок Первісного Кредитора відповідно до п. 2.2 цього Договору…». Відповідно до п. 2.1 Договору сторони домовились, що загальна вартість відступлених прав вимог за Кредитним договором складає 20 000 грн. Зазначає, що позивач не надав доказів оплати за Договором, а отже новий кредитор (позивач у справі) не набув прав кредитора, у тому числі за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі №916/2286/16. Вважає, що пункти Договору кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року та Кредитного договору № 11/116-к від 02 квітня 2007 року, якими передбачено сплату комісії/винагороди за видачу кредиту (оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, що є складовою одержаного рахунку), є нікчемними, тому вони є недійсними з моменту укладення вказаних кредитних договорів. Крім цього зазначає, що позивач просить стягнути в тому числі з [PERSON] заборгованість по: Договору кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року: 30 515,64 грн сума заборгованості за кредитом, 480 058,22 грн сума нарахованих та несплачених процентів, 548 511,29 грн сума пені за несвоєчасне повернення кредиту, 168 910,37 грн сума пені за несвоєчасне повернення відсотків; а також по Кредитному договору № 11/116-к від 02 квітня 2007 року: 760,80 доларів США сума нарахованих та несплачених процентів, 2 243,83 доларів США сума пені за несвоєчасне повернення боргу, 160 доларів США штраф відповідно до п. 9.2 кредитного договору, 800 доларів США штраф відповідно до п. 9.4 кредитного договору. Відповідно до умов Договору кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року строк повернення кредиту не пізніше 05 жовтня 2010 року (п. 1.1, 1.1.1.33), а строк повернення кредиту за Кредитним договором № 11/116-к від 02 квітня 2007 року 01 квітня 2010 року. Отже, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, про що також зазначено у постановах Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Вказане свідчить, що кредитодавець не має права нараховувати проценти поза строком кредитування, а у позичальника відсутній обов`язок сплати таких процентів. Наведених норм права позивач, який до того ж не є фінансовою установою та ним не доведено факту набуття права вимоги за кредитними договорами, не врахував та вимагає сплату відсотків, які нараховані за період після закінчення строку кредитування. З урахуванням наведеного вимоги позивача про стягнення процентів, які нараховані після закінчення строку кредитування є безпідставними та не підлягають до задоволення. Як вже зазначалося, після спливу строку кредитного договору кредитор не має права стягувати проценти за користування кредитом та неустойку, оскільки строк дії кредитного договору сплив. Тобто після закінчення\~ строку дії кредитного договору проценти та неустойка боржником не платяться. Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Також звертає увагу, що на відсотки, які нараховані з порушенням норм чинного законодавства, нараховано пеню за прострочення сплати таких відсотків. Враховуючи, що відсотки нараховано з порушенням норм чинного законодавства, то і пеня за порушення сплати відсотків також нарахована не правильно. Крім цього вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості за кредитними договорами. Так, до позовної заяви не надано документу, який підтверджує надання кредиту відповідно до умов кредитних договорів. Позивач у позовній заяві зазначає, що до такої додаються докази, що підтверджують обставини справи, а саме наявність не виконаних зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту підтверджується оригіналом розрахунку заборгованості. Оскільки предметом розгляду справи є встановлення факту виконання сторонами кредитного договору, доводи сторін базуються на твердженнях та запереченнях щодо проведення банківських та господарських операцій, наявності чи відсутності розміру заборгованості за розрахунками, відтак єдино допустимими доказами є первинні бухгалтерські документи, згідно приписів ч. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Таким чином розрахунки вимог банку не можуть підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Тому розрахунки заборгованості не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів по справі. За наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості неможливо. У матеріалах справи відсутні математичні розрахунки, які проведені на підставі первинних бухгалтерських документів, що підтверджують заборгованість по нарахованих процентах з моменту «видачі кредитів» по дату подання позову, аналогічна ситуація з розрахунком пені, яка нарахована за прострочення погашення «кредитів та сплати процентів». Не відомі періоди, за які позивач нараховував відсотки та пеню, суми прострочених платежів, розміри ставок нарахування відсотків та пені, тощо. Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання банком та отримання позичальником кредитних коштів, а також доказів, що підтверджують заборгованість по кредитних договорах. Вважає, що наявні у матеріалах справи розрахунки заборгованості є односторонніми і нічим не підтвердженими припущеннями позивача. Як вже зазначалося, пункти кредитних договорів, якими передбачено сплату комісії/винагород з видачі кредитів та за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, є нікчемними, тому вони є недійсними з моменту укладення кредитних договорів. Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує позивач. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом. Отже, сума несплаченої комісії/винагород повинна бути зарахована в погашення кредиту. Також позивач вимагає стягнути з [PERSON] штрафи відповідно до п. 9.2, 9.4 Кредитного договору № 11/116-к від 02 квітня 2007 року у сумах 160 та 800 доларів США відповідно. Однак позивачем при поданні позовної заяви всупереч ст. 10, 27, 60 ЦПК України (у редакції чинній на момент подання позову) не надано докази, які підтверджують наявність підстав для нарахування зазначених штрафів. Не вказано за які конкретні порушення нараховано штрафи. Таким чином, вимоги в цій частині не є обгрунтованими. Крім цього зазначає, що відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Якщо припустити наявність у [PERSON] заборгованості по кредитних договорах (що категорично заперечується [PERSON] та не доведено позивачем), то і право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредитах виникло у позивача з 06 жовтня 2010 року (договір відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року) та з 02 квітня 2010 року (кредитний договір 11/116-к від 02 квітня 2007 року) і відповідно саме з цих дат починає перебіг строк позовної давності. Позивач пред`явив позов 01 вересня 2016 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (том 2, а. с. 190-205). Ухвалою суду від 08 червня 2021 року постановлено проводити розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21 липня 2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Двадцять п`ятого листопада 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Осів П.В. подано заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року по кредиту в сумі 305 015,64 грн. Заяву мотивовано тим, що позивач просить стягнути в тому числі з відповідача [PERSON] заборгованість по Договору кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, який укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , а саме: 305 015,64 грн сума заборгованості за кредитом; 480 058,22 грн сума нарахованих та несплачених процентів; 548 511,29 грн сума пені за несвоєчасне повернення кредиту; 168 910,37 грн сума пені за несвоєчасне повернення відсотків. Відповідно до умов п. 6.2 Кредитного договору № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року спір розглядається третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Таким чином вважає, що провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року по кредиту в сумі 305 015,64 грн підлягає закриттю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (том 3 а. с. 74-75). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Борсенко О.В. не з`явилися, однак останній подавав заяву про розгляд справи у їх відсутності за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, причину неявки не повідомив. Представник [PERSON] адвокат Осів П.В. у судовому засіданні, з урахуванням раніше поданих ним письмових пояснень у дебатах та доповнень до них (том 4, а. с. 2-8, 18-20), просив в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року по кредиту в сумі 305 015,64 грн закрити провадження, а у задоволенні інших позовних вимог відмовити. Зазначив, що оскільки фізична особа [PERSON] не можу бути кредитором по кредитних договорах, то вимоги про стягнення заборгованості по кредитних договорах заявлені не належним кредитором, що є підставою для відмови у позові. Крім цього, позивач не надав доказів оплати за Договором про відступлення прав вимоги від 19 листопада 2015 року, а отже не набув прав кредитора, у тому числі за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року. Вважає, що умови кредитних договорів є нікчемними (недійсними) в частині встановлення одноразової комісії/винагороди за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку (є складовою одержаного кредиту). Також позивач, який не є фінансовою установою та не довів факту набуття прав вимоги за кредитними договорами, не врахував, що кредитодавець не має права нараховувати проценти поза строком кредитування, а у позичальника відсутній обов`язок сплати таких процентів. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/22 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 201/7036/15-ц (провадження № 61-2852св22). З урахуванням наведеного вимоги позивача про стягнення процентів, які нараховані після закінчення строку кредитування, є безпідставними та не підлягають до задоволення. Після спливу строку кредитного договору кредитор не має права стягувати проценти за користування кредитом та неустойку, оскільки строк дії кредитного договору спливу, тобто після закінчення строку дії кредитного договору проценти та неустойка боржником не сплачуються. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) та від 02 листопада 2022 року у справі №947/23885/19. Отже, до позивача (як до нового кредитора) не перейшло право вимоги процентів та пені, які нараховані після закінчення строку кредитування, оскільки у первісних кредиторів таке право було відсутнє. Крім цього, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості за кредитними договорами, а наявні у матеріалах справи розрахунки є односторонніми та нічим не підтвердженими припущеннями останнього. З огляду на те, що пункти кредитних договорів, якими передбачено сплату комісії/винагород з видачі кредитів та за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, є нікчемними, а відтак і суми сплаченої комісії/винагород повинні бути зараховані в погашення кредиту. Одночасно позивач вимагає стягнути з [PERSON] штрафи відповідно до п. 9.2, 9.4 Кредитного договору №11/116-к від 02 квітня 2007 року у сумах 160 та 800 доларів США відповідно. Однак при поданні позовної заяви всупереч ст. 10, 27, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання позову), не додано доказів, які підтверджують наявність підстав для нарахування зазначених штрафів та не вказано, за які конкретні порушення вони нараховані. Стверджує, що позивач, який пропустив трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, не довів наявність у нього суб`єктивного права, про захист якого він просить, права позивача не порушені, проте суд повинен відмовити в позовні не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Крім цього, у матеріалах справи міститься рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 03 липня 2009 року у справі №2651/08, яким задоволено позов Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, стягнено заборгованість по кредиту в сумі 320 932 грн, з яких: 305 015,67 грн заборгованість за кредитом, 12 362,01 грн заборгованість за процентами, 463,37 грн пеня, 3 090,95 грн заборгованість по комісіях, а також третейський збір в сумі 3 609,32 грн. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист (копія ухвали від 26 листопада 2009 року у справі № 6-1015/09). Отже, провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року по кредиту в сумі 305 015,64 грн підлягає закриттю відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 ЦПК України з урахуванням п. 4 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.\~\~ У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки не повідомила, відзив не подала. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] 26 жовтня 2007 року був укладений Договір відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308, згідно якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами траншами, зі сплатою 16 (шістнадцять) процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом, в сумі 400 000 грн. з поступовим (до 06 вересня 2010 року) зниженням максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 05 жовтня 2010 року (том 1, а. с. 11-15). Також встановлено, що 19 листопада 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (Первісний кредитор) в порядку та на умовах, визначених Договором про відступлення прав вимог за договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року відступило (передало), а товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «Глобал Плюс» (Новий кредитор) прийняло (набуло) права вимоги Первісного кредитора за вказаним Договором, зі всіма додатковими угодами та договорами про внесення змін, який укладений між Первісним кредитором та [PERSON] (Боржник). Додатком № 2 до вказаного Договору відповідача [PERSON] повідомлено про відступлення права грошової вимоги та зміну кредитора, яке відповідає вимогам ч. 1 ст. 1082 ЦК України (том 2, а. с. 21-24). З вказаного договору вбачається, що на момент передачі права вимоги за [PERSON] вже рахувалася заборгованість перед Первісним кредитором за Договором кредиту у розмірі 1 367 831,98 грн., з якої: сума заборгованості за тілом кредиту 305015,64 грн.; сума нарахованих та несплачених на дату укладання цього Договору процентів 443456,34 грн.; сума пені за несвоєчасне повернення кредиту 457 733,63 грн.; сума пені за несвоєчасне повернення відсотків 158 017,05 грн.; витрати щодо сплати третейського збору, понесені Первісним кредитором 3 609,32 грн (том 1, а. с. 21-24). Крім цього встановлено, що у свою чергу 19 листопада 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «Глобал Плюс» (Первісний кредитор) за Договором про відступлення прав вимог за договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року відступило (передало) позивачу [PERSON] (Новий кредитор) свої права вимоги за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, зі всіма додатковими угодами та договорами про внесення змін, який укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] . Загальна сума заборгованості Боржника за Договором кредиту станом на 19 листопада 2015 року становить 1 367 831,98 грн., в тому числі: сума заборгованості за тілом кредиту 305 015,64 грн.; сума нарахованих та несплачених на дату укладання цього Договору процентів 443 456,34 грн.; сума пені за несвоєчасне повернення кредиту 457 733,63 грн.; сума пені за несвоєчасне повернення відсотків 158 017,05 грн.; витрати щодо сплати третейського збору, понесені Первісним кредитором 3 609,32 грн. Про відступлення права грошової вимоги, розмір вказаної заборгованості, а також зміну реквізитів для її погашення, відповідач [PERSON] повідомлявся згідно Додатку № 2 до Договору про відступлення прав вимог від 19 листопада 2015 року (том 1, а. с. 16-20). В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 16 січня 2016 року було укладено договір поруки, за якими остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань [PERSON] в розмірі 1 500 грн. (том 1, а. с. 34). Одночасно у судовому засіданні встановлено, що 02 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11/116-к, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування у сумі 8 000 доларів США, з процентною ставкою 13,25 %, терміном на 36 місяців з датою погашення кредиту 01 квітня 2010 року (том 1, а. с. 25-27). Також встановлено, що позивач [PERSON] (Комітент) та публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» (Комісіонер) 27 листопада 2015 року уклали Договір комісії №27-11/15-к на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за Кредитним договором та Договорами забезпечення, згідно якого Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за Комісійну винагороду вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочини з Первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за Кредитним договором та за Договорами забезпечення, та за яким відповідно [PERSON] як Комітент в повному обсязі без будь-яких обмежень набув право вимоги за Кредитним договором №11/116-к від 02 квітня 2007 року і має право розпоряджатися ним на свій власний розсуд. Станом на 27 листопада 2015 року заборгованість по вказаному Кредитному договору склала: 4 882,92 доларів США заборгованість по кредиту; 2 528,51 доларів США заборгованість по процентам та 2 382,28 доларів США заборгованість зі сплати пені (том 1, а. с. 28-32). В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором №11/116-к від 02 квітня 2007 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14 січня 2016 року було укладено договір поруки, за яким остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань [PERSON] в розмірі 1 000 грн (том 1, а. с. 33). Правовідносини між сторонами випливають із зобов`язань, що виникають внаслідок договору, які врегульовані нормами Глави 48 ЦК України, зокрема згідно вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом… Так, з п. 1.1., 3.3.6. договору відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, вбачається, що Кредитор зобов`язався надавати Позичальнику грошові кошти (кредит) на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник у свою чергу зобов`язався погасити Кредитору в повному обсязі кредит в строк, встановлений в п. 1.1.1., 3.3.15. цього Договору. У відповідності до п. 4.1., 4.2. вказаного договору у разі прострочення Позичальником строків погашення кредиту та/або сплати процентів, комісій, зазначених у п. п. 1.1.1., 2.4., 2.5., 3.3.6.1., 3.3.14. цього Договору, такий сплачує Кредитору пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період виконання зобов`язань за цим Договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення; а також штрафи за порушення вимог цього Договору (том 1, а. с. 11-15).\~ Статтею 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо він своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний\~ сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Крім цього, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Так, згідно п. п. 1, 2, 4 договору поруки від 16 січня 2016 року предметом цього Договору є надання поруки поручителем [PERSON] перед Кредитором ( [PERSON] ) за виконання боржником [PERSON] зобов`язань за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, у розмірі 1 500 грн. У разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники (том 1, а. с. 34). Крім цього, згідно п. п. 1, 2, 4 договору поруки від 14 січня 2016 року предметом цього Договору є надання поруки поручителем [PERSON] перед Кредитором ( [PERSON] ) за виконання боржником [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором №11/116-к від 02 квітня 2007 року, у розмірі 1 000 грн. У разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники (том 1, а. с. 33). Посилання представника відповідача [PERSON] щодо порушення правил підсудності та необхідності направлення справи на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, клопотанню про призначення експертизи та клопотанню про залишення позовної заяви без руху судом надано оцінку при закритті підготовчого провадження та призначенні справи до судового розгляду (том 3, а. с. 26-32). Що стосується клопотання представника відповідача про закриття провадження в частині вимог про стягнення заборгованості на підставі п. 6 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з наявністю рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 03 липня 2009 року у справі № 2651/08, яким задоволено позов Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, стягнено заборгованість по кредиту в сумі 320 932 грн (том 3, а. с. 74-78, 210-216; том 4 а. с. 2-8), то суд зазначає наступне.\~\~\~ Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Згідно ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Надана адвокатом Осівим П.В. копія рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 03 липня 2009 року не є ані оригіналом, ані належним чином засвідченою копією зазначеного рішення; з такого неможливо однозначно ідентифікувати кредитний договір, його сторони, розмір заборгованості та строк, за який вона була нарахована. Повідомлення Дніпровського районного суду міста Києва вих № 69999/2022 від 15 лютого 2022 року та ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2009 року будь-якої інформації щодо предмета доказування у даній справі не містять, а відтак не є належними доказами.\~ Згідно з п. 8 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є рішення\~ третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 ЦПК України\~ суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу. З аналізу вказаних правових норм та дослідження наданих представником відповідача документів вбачається відсутність підстав для закриття провадження у вищевказаній частині позовних вимог.\~\~\~\~ Що стосується тверджень представника відповідача про те, що у зв`язку з відсутністю у фізичної особи [PERSON] ліцензії для надання фінансових послуг такий не може бути кредитором по кредитних договорах, що також вбачається з правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц, то суд вказує на наступне Так, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа (аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16)). У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду вважала необхідним відступити від висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, конкретизувавши його, а саме, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. З наведеного вбачається, що висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц стосувався укладення між банком та фізичною особою договору факторингу, а отже, він не є застосовним до спірних правовідносин, оскільки у справі, що розглядається, судом встановлено, що договори відступлення права вимоги за договором кредитної лінії та кредитним договором не містять ознак договорів факторингу чи договорів фінансових послуг, а є договорами відступлення прав вимоги (цесії). З приводу тверджень адвоката Осіва П.В. про те, що оскільки позивач не надав доказів оплати за Договором про відступлення прав вимоги від 19 листопада 2015 року за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, а відтак не набув права кредитора, суд зазначає наступне. Так, відповідно до п. 2.1, 2.2 Договору про відступлення прав вимог за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, Первісний Кредитор\~ (ТзОВ «Факторингова компанія «Глобал Плюс») та Новий Кредитор ( [PERSON] ) домовились, що загальна вартість відступлення прав вимоги за кредитним договором складає 200 000 грн та повинна бути сплачена Новим Кредитором шляхом перерахування вказаної суми у гривнях на рахунок № [NUMBER] , в строк до 19 листопада 2015 року (включно).\~ Відповідно до п. 8.1, 8.2 цього ж Договору, такий набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін. Сторони за взаємною згодою погодили, що у разі невиконання Новим Кредитором свого зобов`язання щодо оплати вказаної у п. 2.2 цього Договору суми за права, що відступаються за цим Договором, в строки, визначені, визначені у п. 2.2 цього Договору, в термін більше 30 (тридцяти) календарних днів, Первісний Кредитор має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір шляхом направлення або вручення особисто під розпис уповноваженому представнику Нового Кредитора заяви про розірвання Договору. Таким чином, оскільки Договір про відступлення прав вимог за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 19 листопада 2015 року набирає чинності з моменту його укладення сторонами, будь-яких даних про те, що такий розірваний через несплату [PERSON] вартості відступлених прав вимоги, матеріали справи не містять, тому наведені\~ адвокатом твердження не знайшли підтвердження.\~\~\~\~\~\~\~ Наведені представником відповідача [PERSON] обставини про нікчемність (недійсність) Договору кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року та Кредитного договору № 11/116-к від 02 квітня 2007 року в частині встановлення одноразової комісії/винагороди за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку (є складовою одержаного кредиту) не є предметом розгляду даної цивільної справи, а відтак не можуть бути взяті судом до уваги. Крім цього, у матеріалах справи відсутні відомості щодо розміру заборгованості [PERSON] станом на дати настання строків повного погашення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року (05 жовтня 2010 року) та Кредитного договору № 11/116-к від 02 квітня 2007 року (01 квітня 2010 року), тому суд бере за основу розміри заборгованості [PERSON] , обраховані станом на момент укладення договорів про відступлення прав вимоги. При цьому суд зауважує, що відповідачам була надана можливість спростувати докази як наявності, так і розміру заборгованості, надані позивачем, але вони такою можливістю не скористалися та не надали власних розрахунків. Так, згідно Договору про відступлення прав вимоги за договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року загальна сума заборгованості за таким станом на 19 листопада 2015 року становить 1 367 831 грн 98 коп, в тому числі: 305 015,64 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 443 456,34 грн сума нарахованих та несплачених на дату укладення цього договору процентів, 158 017,05 грн сума пені за несвоєчасне повернення відсотків, 3 609,32 грн витрати щодо сплати третейського збору, понесені первісним кредитором. Як вбачається з Договору комісії № 27-11/15-к від 27 листопада 2015 року, заборгованість за кредитним договором № 11/116-к від 02 квітня 2007 року станом на 27 листопада 2015 року становить 9 793,71 доларів США, з яких: 4 882,92 доларів США заборгованість по кредиту, 2 528,51 доларів США заборгованість по процентам, 2 382,28 доларів США заборгованість зі сплати пені.\~\~\~\~ Одночасно з позовної заяви [PERSON] вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2012 року у справі № 1915/14902/12 стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 807,68 доларів США, з яких 4 888,92 доларів США заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2 238,57 доларів США заборгованість по процентах, 1 680,19 доларів США заборгованість по пені (том 1, а. с. 10). З розрахунку заборгованості по Договору відновлювальної кредитної лінії №770/11-308 вбачається, що позивач [PERSON] , окрім визначеної договором про відступлення прав вимоги заборгованості, просить стягнути на його користь за період з 20 листопада 2015 року по 15 серпня 2016 року проценти у розмірі 36 601,88 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 90 777,66 грн та пеню за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 10 893,32 грн (том 1, а. с. 9).\~ З розрахунку заборгованості по Кредитному договору № 11/116-к вбачається, що позивач [PERSON] , окрім визначеної договором про відступлення прав вимоги заборгованості, просить стягнути на його користь за період з 28 листопада 2015 року по 15 серпня 2016 року проценти у розмірі 470,86 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 1 541,74 доларів США, а також штрафи відповідно до пункту 9.2 кредитного договору у розмірі 160,00 доларів США та відповідно до пункту 9.4 кредитного договору у розмірі 800 доларів США (том 1, а. с. 10).\~ З цього приводу слід зазначити наступне. Так, статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої, другої статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (№ 14-318цс18). Оскільки наведені позивачем [PERSON] у розрахунках суми процентів та пені нараховані ним поза межами строку надання кредитів, тому до стягнення не підлягають.\~ Крім цього, відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача... Положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21). Таким чином, оскільки у первісних кредиторів було відсутнє право вимоги від відповідача [PERSON] процентів та пені, що нараховані після закінчення строку кредитування, відтак до позивача, як нового кредитора, таке право після укладення відповідних договорів відступлення прав вимог також не перейшло. З огляду на вищевикладене, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає солідарному стягненню заборгованість за Договором відновлювальної кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року у загальному розмірі 1 367 831 грн 98 коп. При цьому [PERSON] , як поручитель, несе солідарну відповідальність в розмірі 1 500 грн.\~ Що стосується заборгованості за Кредитним договором № 11/116-к від 02 квітня 2007 року, то така, з урахуванням стягнутої рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2012 року у справі № 1915/14902/12 з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 807,68 доларів США (наявність такого рішення визнано всіма учасниками процесу), підлягає солідарному стягненню з відповідачів у розмірі 986,03 доларів США (9 793,71 долари США 8 807,68 доларів США = 986,03). При цьому [PERSON] , як поручитель, несе солідарну з позичальником відповідальність в розмірі 1 000 грн, що станом на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ становить 27,34 доларів США (1 000 грн / 36,57 грн). Одночасно слід звернути увагу, що у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила таку правову позицію.\~ Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення\~ валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено терміни, які використовуються в цьому Декреті. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний\~ для здійснення такої операції… У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі\~\~\~\~ № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заборгованість за Кредитним договором № 11/116-к від 02 квітня 2007 року підлягає стягненню в іноземній валюті. Крім цього, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.\~\~ Статтями 257 та 258 ЦК України визначено загальну та спеціальну позовну давність. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представник відповідача [PERSON] адвокат Осів П.В. у своїх кінцевих запереченнях проти позову (том 4, а. с. 2-8, 18-20) зазначаючи, що позивач, який пропустив трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, не довів наявність у нього суб`єктивного права, про захист якого він просить, просив відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги, тому суд не може відмовити у задоволенні позову з підстави спливу позовної давності, оскільки не в праві самостійно застосовувати таку без відповідної заяви сторони у спорі. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі № 727/5743/15-ц (14-78 цс 19). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено 6 890 грн судового збору. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог (86,89 % від ціни позову), на користь позивача з відповідача [PERSON] слід стягнути 5 975,94 грн судового збору, а з відповідача [PERSON] у розмірі 10,78 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial