Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою,\~мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що 19\~липня 2021\~року об\~11\~год.\~00\~хв.\~у м.\~Дніпрі по\~вул.\~Київській,\~1,\~водій [PERSON] ,\~керуючи автомобілем\~«Shacman»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~не вибрав\~безпечної швидкості\~руху,\~не дотримався\~безпечної дистанції\~та вчинив\~зіткнення з\~автомобілем «Renault\~Kangoo»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~під його\~керуванням,\~що рухався\~попереду,\~внаслідок чого\~транспортним засобам\~були спричинені\~механічні пошкодження,\~чим завдана\~матеріальна шкода.\~Постановою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~15\~вересня 2021\~року,\~яка набрала\~законної сили\~28\~вересня 2021\~року,\~ [PERSON] \~був визнаний\~винним у\~вчиненні адміністративного\~правопорушення,\~передбаченого ст.\~124\~КУпАП,\~та на\~нього було\~накладено адміністративне\~стягнення.\~Зазначає,\~що [PERSON] \~мав страховий\~поліс ПрАТ «СК «Уніка» №200845274, куди він звернувся з заявою та отримав страхове відшкодування в сумі 13 013,73 грн., але невідшкодованою залишилась франшиза у розмірі 2 000 грн. Вказує, що автомобіль «Shacman», державний номерний знак [NUMBER] , належить власнику - ТОВ «С.К.С. Транс», а він неодноразово звертався до відповідачів щодо відшкодування суми франшиза та вирішення питання в позасудовому порядку, але отримав категоричну відмову. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути на його користь солідарно з ТОВ «С.К.С. Транс» та [PERSON] суму франшизи в розмірі 2\~000 грн. і вирішити питання судових витрат у виді судового збору в розмірі 908 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 3\~000 грн. 22 грудня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2022 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у ТОВ «С.К.С.\~-\~Транс» відомості щодо наявності трудових відносин між ТОВ «С.К.С. - Транс» та [PERSON] . Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити, та не заперечував проти заочного рішення. Представник відповідача ТОВ «С.К.С. - Транс» у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомила, та не надала клопотання про розгляд справи без її участі, лише 17 жовтня 2022 року сформувала в системі «Електронний суд» клопотання, в якому просила відкласти розгляд справи до закінчення військового стану на території України. Крім того, ТОВ «С.К.С. - Транс» не було виконано ухвалу від 25 серпня 2022 року про витребування доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі. Третя особа - ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» у судове засідання свого представника не надали, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили та будь-яких клопотань про відкладення або розгляд справи без їх участі суду не надали. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1 статті 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Враховуючи ту обставину, що відповідачам та третій особі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим судом вирішено ухвалити відповідне рішення. Крім того, запровадження військового стану на території України, як підстава для відкладення розгляду, не передбачена цивільним процесуальним законодавством, а тому у суду відсутні підстави у такому відкладенні. 10 січня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу у справі [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , належить легковий автомобіль марки «Renault Kangoo», державний номерний знак [NUMBER] , якому були спричинені механічні пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 7). Матеріалами справи підтверджено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2021 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень, відповідно до якої судом було встановлено, що 19 липня 2021 року об 11 год. 00 хв. в м. Дніпрі по вул. Київській, 1, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Shacman», державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та вчинив зіткнення з автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам спричинені механічні пошкодження, чим завдана матеріальна шкода (а. с. 8). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною 4 статті 82 ЦПК України\~передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою судом та не підлягає доведенню. Також судом встановлено, що відповідно до страхового акту/наказу ПрАТ «СК «Уніка» №00444957 від 26 липня 2021 року, транспортний засіб «Shacman SX3258DT384», державний номерний знак [NUMBER] , був застрахований ТОВ «С.К.С. - Транс» згідно договору страхування №200845274, терміном дії з 06 серпня 2020 року по 05 серпня 2021 року, а [PERSON] зазначений як особа, що керувала транспортним засобом на дату страхової події 19 липня 2021 року (а. с. 13). Крім того, згідно із вищезазначеним страховим актом здійснено розрахунок страхового відшкодування і зроблено висновок про вартість відновлювального ремонту 15\~013,73 грн. та виплату суми страхового відшкодування [PERSON] у розмірі 13\~013,73 грн. за відрахуванням суми франшизи у розмірі 2\~000 грн. Відповідно страховиком було здійснено нарахування для виплати страхового відшкодування без врахування суми франшизи. Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі, до яких відносяться витрати, які особа мусить зробити для відновлення пошкодженого майна. Статтею 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Порядок та умови здійснення страхового відшкодування за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів регламентується ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. ст. 3, 5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників, а об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно із ст. 9 ЗУ «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. У відповідності до п.12.1. ст.12 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Отже, франшиза в будь-якому виді є елементом договору страхування, який впливає на суму виплати страхового відшкодування в сторону її зменшення та її наявність у договорі обумовлена згодою сторін. Встановлюючи розмір франшизи страхувальник фактично погоджується, що у разі настання страхового випадку визначена шкода не буде покриватися сумою франшизи. Вирішуючи питання щодо обов`язку відшкодувати суму франшизи, суд виходить з того, що у відповідності до п.36.6 ст.36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. При цьому суд також бере до уваги правові позиції Верховного Суду, висловлені 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15 та 12 грудня 2018 року у справі №758/2356/17-ц, згідно якої володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності. За встановлених судом обставин та зважаючи на те, що страховиком ПрАТ «СК «Уніка», у якого була застрахована цивільно-правова відповідальність особи, що керувала транспортним засобом під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, було нараховано до сплати 13\~013,73 грн. страхового відшкодування за виключенням суми франшиза у розмірі 2\~000 грн., а сума франшизи не відшкодована добровільно, суд дійшов висновку, що вказана сума повинна бути стягнута. Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується тією особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом на момент спричинення такої шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема право володіння та користування. Згідно пункту 2.2. Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального закону у їх взаємозв`язку дає всі підстави констатувати, що коли особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на такий транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа і є володільцем транспортного засобу та має нести відповідальність за завдання шкоди. Частинами 2-4 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Тобто, визначений єдиний випадок, коли власник, з володіння якого вибуло джерело підвищеної небезпеки, має нести матеріальну відповідальність. Умовою застосування ч. 4 ст. 1187 ЦК України є заволодіння транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця) та наявності недбалості власника такої речі. Під час\~розгляду справи\~судом не\~було встановлено\~умов,\~визначених ч.\~4\~ст.\~1187\~ЦК України,\~які б\~зумовили необхідність\~покладання відповідальності\~в частині\~сплати франшиза\~також на ТОВ «С.К.С. Транс», як власника такого транспортного засобу «Shacman», державний номерний знак [NUMBER] . Таким чином,\~обов`язок\~виплати вартості\~франшизи у\~розмірі 2\~000\~грн.\~за страховим\~полісом ОСЦПВВНТЗ\~№200845274\~покладається саме\~на [PERSON] ,\~який керував\~транспортним засобом\~на момент\~здійснення дорожньо-транспортної\~пригоди,\~та є\~винною особою\~у його\~вчиненні,\~і за\~вказаних обставин,\~стягнення франшизи\~у солідарному\~порядку також\~з власника\~транспортного засобу\~є безпідставним,\~а тому\~позовні вимоги\~підлягають частковому\~задоволенню в\~частині стягнення\~суми франшизи\~у розмірі\~2\~000\~грн.\~лише з [PERSON] . Отже, згідно із ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] , на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 908 грн., оскільки позивачем, було заявлено одну позовну вимогу майнового характеру і сплачено судовий збір в загальному розмірі 908 грн., а судом задоволено позов частково лише в частині стягнення на користь [PERSON] з відповідача [PERSON] суми франшизи в розмірі 2 000 грн., у зв`язку з чим, підлягають відшкодуванню позивачу саме з відповідача [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. Також ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу [PERSON] у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання правничої допомоги від 06 грудня 2021 року надавала адвокат Мазур О.А., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №0794 від 27 лютого 2006 року (а. с. 22). Згідно із положеннями п. п. 1,5 вищевказаного договору про надання правничої допомоги від 06 грудня 2021 року довіритель доручає адвокату відповідно до ст. ст. 58, 60, 62, 64 ЦПК України, а адвокат приймає на себе обов`язки щодо надання правничої допомоги в інтересах [PERSON] при підготовці і написанню позовної заяви до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за позовом до ТОВ «С.К.С. Транс» та [PERSON] про стягнення суми франшиза, а вартість винагороди за договором визначена угодою сторін в сумі 3\~000 грн. Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем [PERSON] суду було надано акт виконаних робіт за підписом адвоката Мазур О.А. і [PERSON] , а також квитанцію про отримання адвокатом Мазур О.А. від [PERSON] гонорару за підготовку і складання позовного матеріалу від його імені до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення суми франшиза в розмірі 3\~000 грн. (а. с. 23-24). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг адвоката та понесення ним витрат в суді у розмірі 3 000 грн. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем дійсно документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, та враховуючи задоволення позовних вимог лише в частині стягнення з відповідача [PERSON] , і відсутність заперечень відповідачів щодо не співмірності заявлених позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 3\~000 грн.

Outcome: partial