Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Молчанова М.Д. звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості із додаткової заробітної плати та компенсації грошових коштів. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 25.12.2013 позивачка була звільнена зі штату відповідача. При звільненні не був проведений повний розрахунок, був наявний борг із заробітної плати у розмірі 19796,47грн. 04.03.2021 ПФУ видав позивачеві довідку форми ОК-5, згідно довідки визначено, що розмір заробітної плати позивача у жовтні та листопаді 2013 року становив 700грн у кожному з цих місяців. 26.06.2021 Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» сплатив [PERSON] вищезазначений борг із заробітної плати. У зв`язку з тим, що при звільненні позивача, відповідач не розрахувався з позивачем із заробітної плати, позивач набув права вимагати від відповідача сплатити на користь позивача додаткової заробітної плати - середньомісячного заробітку з дати звільнення по дату виплати заборгованості та компенсацію втрати заробітку у зв`язку з несвоєчасністю його виплати. Просить стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» суму додаткової заробітної плати за період з 26.12.2013 по 25.06.2021 у розмірі 201703,37грн та суму компенсації витрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 37811,25грн та судовий збір. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.10.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивачу встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.10.2021, після усунення позивачем недоліків, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 03.11.2021 від представника відповідача Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» до суду надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Просили суд розглядати справу з викликом сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.12.2021 вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.12.2021 від представника відповідача Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» до суду надійшов відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач зазначає, що позовні вимоги про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 201703,37грн за період з 26.12.2016 по 25.06.2021 не підлягають задоволенню з огляду на пропуск встановленого строку звернення до суду. Також зазначають, що сума заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні майже в одинадцять разів перевищує заборгованість, що свідчить про порушення принципу пропорційності та балансу між інтересами працівника і роботодавця. Також у відзиві зазначають, що позовну заяву від імені [PERSON] підписано не уповноваженою особою. Просять відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі. 11.01.2022 від представника позивача [PERSON] - адвоката Молчанова М.Д. до суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив зазначає наступне, що 18.11.2021 Господарський суд м. Києві постановив ухвалу № 23/448-б, згідно якою суд вирішив припинити повноваження керуючої санацією [PERSON], однак 13.12.2021 [PERSON] підписала відзив від імені відповідача у статусі «Виконуюча повноважень керівника». Позивач зазначає, що згідно відомостей з ЄДРПОУ статус [PERSON] зазначений як керуючий санацією від 04.04.2019. З незрозумілих причин ухвала про припинення повноважень [PERSON] , як керуючою санацією та відповідно керівника відповідача не була зареєстрована в ЄДРПОУ в частині придбання [PERSON] з графи керівник, а отже остання не може бути підписантом відзиву. Також у відповіді на відзив зазначено, що позивачем дотримано строку звернення до суду. Також позивач зазначає, що стягнення з відповідача вказаної суми середнього заробітку є співмірним та справедливим, підстав для зменшення суми стягнення не має та твердження відповідача, що представник позивача не має статусу адвоката є невірними. Просить відмовити у долучені відзиву до матеріалів справи та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 20.01.2022 від представника відповідача Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» до суду надійшло клопотання про постановлення щодо представника [PERSON] громадянина [PERSON] окремої ухвали. 05.08.2022 від представника відповідача Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Клопотання мотивовано тим, що [PERSON] не мав повноважень для подачі та підпису позовної заяви від [PERSON] в якості адвоката, оскільки він не є адвокатом, не внесений до Єдиного реєстру адвокатів України, не має особистого кабінету задля можливості згенерувати відповідний ордер, який відповідає Положенню про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019, а тому належного ордеру і не долучено до справи. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.08.2022 цивільну справу 754/14826/21 залишено без розгляду, з підстав відсутності права у представника позивача Молчанова М.Д. в якості адвоката підписувати та представляти інтереси позивача по справі. Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2022 Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2022 скасовано та справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.11.2022 прийнято до розгляду цивільну справу 754/14826/21, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. До суду 09.11.2022 від представника відповідача Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» до суду надійшло заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.11.2022 вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 22.12.2022 (занесенням до протоколу судового засідання) суд на місці Ухвалив закрити підготовче провадження у справі, призначити справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, встановивши загальний порядок дослідження доказів. 11.01.2023 від представника ВАТ «Науково-дослідного медичного об`єднання «Діалір» до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки відомості про адвоката Молчанова М.Д. відсутні в Єдиному реєстрі адвокатів. Представник позивача, адвокат Молчанова М.Д. в судове засідання призначене на 19.01.2023 не з`явився. Подав до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутністю. Представник відповідача, виконуюча повноваження керівника ВАТ «Науково-дослідного медичного об`єднання «Діалір» в судове засідання призначене на 19.01.2023 не з`явилась. Подала до суду заяву з проханням слухати справу за її відсутністю. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 25.12.2013 позивач [PERSON] була звільнена зі штату Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» (копія трудової книжки наявна в матеріалах справи). При звільненні не був проведений повний розрахунок, існував наявний борг із заробітної плати у розмірі 19796,47грн. 04.03.2021 ПФУ видав позивачеві довідку форми ОК-5, згідно довідки визначено, що розмір заробітної плати позивача у жовтні та листопаді 2013 року становив 700грн у кожному з цих місяців (копія довідки наявна в матеріалах справи). 29.06.2021 Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» сплатив [PERSON] вищезазначений борг із заробітної плати (копія скріншота наявна в матеріалах справи). Відповідно до правової позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КУпП у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При розгляді даної справи судом встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено 29 червня 2021 року (згідно відомостей зі скріншоту зарахування заборгованості відповідно плану санації), з даним позовом [PERSON] звернулася до суду 26 вересня 2021 року, що підтверджується відміткою на поштовому відправленні. Відтак, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач не пропустив. А тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. У зв`язку з тим, що при звільненні позивача [PERSON] , відповідач Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» не розрахувався з позивачем із заробітної плати, позивач набув права вимагати від відповідача сплатити на користь позивача - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніта компенсацію втрати заробітку у зв`язку з несвоєчасністю його виплати. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Стаття 43 Конституції України регламентує, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 94 КЗпП України визначає термін «заробітна плата» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 201703,37грн = (1400грн - сума заробітної плати за два місяці поділити на 13 відпрацьованих робочих днів за жовтень і листопад, що дорівнює 107,69грн - сума середньоденного заробітку, яку необхідно помножити на 1873 робочих днів за період з 26.12.2013 по 25.06.2021). Отже з аналізу статей 116 та 117 КЗпП України, вбачається, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином з наведених норм матеріального права можна дійти до висновку про те, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Разом із тим, встановлений ст. 117 КЗпП України правовий механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Так, у даній справі невиплачена позивачу при звільненні сума заробітної плати є майже у 11-ть разів меншою, ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 грудня 2013 року по 26 червня 2021 року. Відтак, визначаючи розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує пропорційність невиплаченої працівнику при звільненні компенсації в розмірі 19796,47грн відносно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування до розміру заборгованості по заробітній платі, що підлягала виплаті в день звільнення - 19796,47грн, взявши до уваги зусилля, які позивач вимушений був докласти для захисту своїх порушених прав, а також враховуючи те, що відповідач перебуває в стані санації. З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, діями позивача, суд не вбачає підстав для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в більшому розмірі. Що стосується вимог позивача про стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 37811,25грн, суд дійшов до такого. Стаття 34 Закону України «Про оплату праці», передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Встановлено, що відповідачем не було вчасно виплачено позивачу суми, що підлягали виплаті при звільненні, тому суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Отже, суд приймає розрахунок суми компенсації зроблений стороною позивача, який розрахований відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, а тому загальна сума компенсації, яка підлягає виплаті [PERSON] становить у розмірі 37811,25грн. Щодо клопотання від представника відповідача Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про постановлення щодо представника [PERSON] громадянина [PERSON] окремої ухвали та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки відомості про адвоката Молчанова М.Д. відсутні в Єдиному реєстрі адвокатів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими. Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі №855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю. До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №6034, виданого [PERSON] на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 21 грудня 2017 року №5, витяг з реєстру адвокатів України, ордер серії КВ №466757 від 26.09.2021 на представлення інтересів [PERSON] , Договором про надання правової допомоги та Додатковою угодою до Договору про надання правової допомоги. Доказів припинення права [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю у порядку, передбаченому Законом, матеріали справи не містять. Також суд зазначає що Київським апеляційним судом дане питання, щодо повноважень [PERSON] в якості адвоката та підписанта позовної заяви [PERSON] , в даній справі вже було вирішено, що підтверджується Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2022, а тому повторному розгляду не потребує. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19796,47грн та суми компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 37811,25грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2018,00грн.

Outcome: partial