Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить встановити юридичний факт про те, що позивач проживав з [PERSON] однією сім`єю після 15.12.1992 року до її смерті [INFO] ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , на 1/2 частину будинку за адресою [ADDRESS] , на 1/2 частину земельної ділянки- на 0.0870 га (від загальної 0.1740 га) за адресою [ADDRESS] , на 1/2 частину приміщення магазину « [INFO] » в [ADDRESS] , на 1/2 частину автомобіля ВАЗ- 2108, реєстраційний номер [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] ; визнати за кожним з відповідачів право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , на 1/4 частину будинку за адресою [ADDRESS] , на 1/4 частину земельної ділянки- на 0.0435 га (від загальної 0,1740 га) за адресою [ADDRESS] , на 1/4 частину приміщення магазину « [INFO] » в [ADDRESS] , на 1/4 частину автомобіля ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 23.05.1981 року. Відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивача та померлої. [PERSON] значиться власником трикімнатної кооперативної квартири за адресою: [ADDRESS] , зазначена квартира надавалась [PERSON] на склад сімї: вона, позивач [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] . Квартира отримана в 1989 році, викуплена в 2006 році, і, відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України власником квартири стала [PERSON] . Оскільки позивач, як приватний підприємець, займався торгівлею меблями, з метою захисту сім`ї від можливих протиправних вимог, вони з [PERSON] вирішили формально розірвати шлюб 15.12.1992 року, однак до її смерті проживали разом та справи вели спільно, в інший шлюб не вступали. Проживали за адресою [ADDRESS] . Окрім квартири на [PERSON] зареєстровані на праві власності: земельна ділянка, площею 0,1740 га, будинок за адресою [ADDRESS] та приміщення магазину « [INFO] » в [ADDRESS] . Також сумісно було придбано автомобіль ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] . Це майно також набувалося позивачем та [PERSON] в період проживання однією сім`єю. Позивач зазначає про те, що відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України все зазначене майно являється спільною сумісною власністю його та [PERSON] і він має право на половину зазначеного майна як чоловік, який проживав з дружиною однією сім`єю, хоча і не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі. Всім зазначеним майном користувалася та володіла вся сім`я, в тому числі і відповідачі. Заповіту дружина не складала. Позивач посилається на положення ст. ст. 1261, 1226 Цивільного кодексу України, відповідно до яких відповідачі як спадкоємці першої черги мають право на частку (1/2) у спільному сумісному майні, тобто по 1/4 для кожного із зазначеного позивачем майна. Позивач посилається на те, що доказами сумісного проживання після формального розірвання шлюбу, є реєстрація постійного проживання за адресою [ADDRESS] , відсутність в паспортах записів про розірвання шлюбу, показання свідків. Таким чином, оскільки формально позивач розлучений з [PERSON] , нотаріус не має можливості надати йому відповідне свідоцтво про право власності на половину майна, а з відповідачами виникли непорозуміння, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] та визнання права власності на половину майна на підставі ст. 74 СК України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали за підставами, викладеними у позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідачем не заперечується, що після розірвання шлюбу позивач з [PERSON] проживали разом в одній квартирі за адресою [ADDRESS] , але не як чоловік та жінка разом, а окремо один від одного, та як такі, що не вели спільне господарство та спільний бюджет, в кожного був свій окремий дохід та свої власні кошти. Окрім того, квартира, в якій вони проживали та яка належить особисто [PERSON] є двоповерховою, тому у кожного були окремі кімнати. Усе зазначене у позові майно було придбано [PERSON] за власні кошти від зайняття підприємницькою діяльністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву з проханням розглянути справу в її відсутність, позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 8), з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 23.05.1981 року, 15.12.1992 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 26). Відповідачі по справі є дітьми позивача та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого Деснянською районною радою м. Чернігова, [PERSON] 26 серпня 2003 року була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа (а.с. 94, 95). Згідно довідки ОЖБК № 3357 від 30.10.2020, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.07.2015, на день смерті [INFO] за вказаною адресою був зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] (а.с.135). За життя [PERSON] належало наступне майно: квартира, що знаходиться в [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 17.07.2006 року; земельна ділянка, площею 0,1740 га, що придбана на підставі договору купівлі - продажу [PERSON] [INFO] ; будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , що належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.03.2013 року; частина нежитлової будівлі в [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2007 року; автомобіль ВАЗ- 2108, реєстраційний номер [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , що зареєстрований з 08.09.2004 року на [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. З матеріалів спадкової справи №4/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся син [PERSON] , дочка померлої [PERSON] звернулася із заявою про неприйняття спадщини. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що між позивачем та [PERSON] були гарні відносини, вони часто були разом, але жодний свідок не зміг підтвердити факт їхнього спільного проживання саме як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, а також за яких саме обставин та за які саме грошові кошти було придбано спірне майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. В силу ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до вимог ст. 256 ЦПК України суд встановлює факти, що мають юридичне значення, зокрема, факт проживання однією сім`єю. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. ст. 3,74 СК України). Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Представником позивача в ході розгляду справи заявлялося клопотання про огляд доказів на підтвердження позовних вимог, які в установленому ЦПК України порядку суду та іншим учасникам розгляду справи не надавались, у зв`язку з чим протокольною ухвалою у задоволенні такого клопотання судом було відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження фактів його спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , їхнього спільного побуту, існування взаємних прав та обов`язків, беручи до уваги заперечення з боку їх дітей, а також те, що наявність реєстрації за однією адресою та сумісного проживання в одній квартирі, за відсутності інших доказів у їх сукупності, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed