Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

До Заліщицького\~районного суду\~Тернопільської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що [PERSON] , будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, не проживає у ній понад один рік, не бере участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла, не цікавиться його станом, не має особистих речей у квартирі, відтак створює позивачці перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном. Позивачка [PERSON] перешкод у користуванні вказаним житлом відповідачу не здійнює, оскільки останній добровільно покинув місце проживання та виїхав у невідомому напрямку. Обставини відсутності відповідача за місцем реєстрації у [ADDRESS] стверджуються актами встановлення факту не проживання. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять суд їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві, та не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, та не надав у встановлений судом строк відзиву до суду. Суд вважає, що відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин, а тому справу слід розглянути за його відсутності з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За приписами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та представника позивачки [PERSON] , свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту об`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.02.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С.І. та зареєстрованим у реєстрі за №235. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №202133234 від 27.02.2020 року вищевказана квартира належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності. Згідно відомостей з будинкової книги за адресою: [ADDRESS] Скакун [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вищевказаною адресою з 13.01.2006 року. Відповідно до актів про фактичне місце проживання без реєстрації (не проживання за місцем реєстрації) [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак станом на 29.04.2022 року, 29.05.2022 року, 30.05.2022 року, 29.06.2022 року, 29.07.2022 року, 29.08.2022 року не проживав за вказаною адресою. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації більше 2 років, не цікавиться станом квартири та не бере участі в оплаті комунальних послуг. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що їй достеменно відомо, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2010 року, не цікавиться станом квартири та не бере участі в оплаті комунальних послуг. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст.1 Першого протоколу до Конвенції. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Вказане відповідає практиці Верховного Суду, висловленій у постанові від 19.05.2021 року у справі № 759/19579/17. Згідно з постановою Верховного Суду у справі №361/6668/15-ц від 03.06.2020 року основною умовою втрати права користування житловим приміщенням є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Згідно з позицією Касаційного цивільного суду, висловленою у постанові від 14.06.2022 року у справі 161/20415/19, на підтвердження факту вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Абзацом 3 п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. У п.27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п.2 ст.8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, в принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди мають ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 першого протоколу до неї, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Судом встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є пропорційним способом захисту прав позивачки та призведе до ефективного відновлення її порушених прав, оскільки позивачкою [PERSON] та її представником [PERSON] доведено факт непроживання відповідача [PERSON] більше шести місяців у спірному домоволодінні без поважних причин, а отже наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] не довів наявність поважних причин відсутності у спірному домоволодінні понад шість місяців, чи наявність обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що позивачка чинила перешкоди відповідачу у користуванні спірним майном. Вказане узгоджується із практикою Верховного Суду у справі №646/7374/18 від 21.10.2020 року. Відтак позбавлення відповідача [PERSON] права користування житлом за встановлених судом обставин переслідує легітимну мету та не матиме наслідком втручання у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах, оскільки позивачка відмовилася від стягнення на її користь з відповідача понесених судових витрат.

Outcome: approved