Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до\~суду з\~позовом до [PERSON] про стягнення з неї 3% річних в сумі 1023,68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.09.2022 складає 37425,74 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором №MKL1GA00000346 від 23.06.2006 за період з 01.03.2020 по 12.09.2022. Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, банківська установа посилається на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладеного між позивачем та відповідачем договору кредиту, зобов`язання позичальника перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, що є підставою для нарахування та стягнення з боржника 3% річних. Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подала. З урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 23 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) укладено кредитний договір № MKL1GA00000346 (надалі Кредитний договір), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 4185,00 дол. США на строк з 23 червня 2006 року по 22 червня 2010 року включно (а.с. 10-12). З даних автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що 13.01.2015 року Банк звертався у судовому порядку з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 вересня 2015 року, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області\~ від 26 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було відмовлено, у зв`язку із спливом строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. У межах судового розгляду даної справи позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.03.2020 по 12.09.2022 в розмірі 1023,68 доларів США, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за несвоєчасне виконання зобов`язань за Кредитним договором. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить з того, що правові наслідки порушення грошового зобов`язання визначені статтею 625 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В межах розгляду даної справи, судом встановлено, що позовна давність щодо вимоги Банку про стягнення заборгованості за Кредитним договором сплила, що констатовано в рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 вересня 2015 року. За правилами статей 256-258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 Цивільного кодексу України). Разом з тим, за змістом статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 Цивільного кодексу України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Тобто, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс164 постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 766/10193/16-ц (провадження № 61-25604св18 від 03 березня 2021 року у справі № 335/9695/19 (провадження № 61-90св21)), а трансформується в натуральне. Натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Таким чином, у зв`язку із тим, що позовна давність щодо вимоги Банку про стягнення заборгованості за Кредитним договором сплила, правовідносини між Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , з урахуванням приписів статті 509, 267 Цивільного кодексу України, трансформувалися у натуральне зобов`язання, за яким кредитор з урахуванням особливостей конструкції статті 625 Цивільного кодексу України не має права на нарахування трьох процентів річних, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 5 серпня 2022 року у справі №757/63074/19-ц (провадження № 61-17638св21). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати по справі у сумі 2481,00 грн підлягають віднесенню на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed