Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач Національний медичний університет ім.О.О. Богомольця звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за пільговим державним кредитом для здобуття вищої освіти. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Мінінстрів України від 16.06.2003 № 916 між Національним медичним університетом ім.О.О.Богомольця та [PERSON] , 21.12.2005 укладено договір № 018-2001/лс-1-3911. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши цільовий пільговий державний кредит за рахунок коштів державного бюджету у розмірі 5760,00грн. Однак відповідачем, станом на 11.07.2022 на банківський рахунок університету не було внесеного жодного платежу на виконання умов договору. Просять стягнути з відповідача [PERSON] фактичну суму заборгованості 7795,20грн та 192502,46грн пені, що разом складає 200297,66грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.07.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 20.07.2022 сторонам направлено лист з додатками до нього, а саме: позивачу копію ухвалу про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї. Поштова кореспонденція відповідачу [PERSON] направлялась за адресою зазначеною в позовній заяві, яка є адресою реєстрації та проживання відповідача, що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА ( [ADDRESS] ), повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу по справі в матеріалах справи відсутнє. Враховуючи вищевикладене, 12.09.2022 суд повторно повідомляє відповідача про розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін для надання можливість надати пояснення та докази щодо справи. Однак, повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу по справі в матеріалах справи відсутнє. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2022, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з метою уникнення порушення права позивача та відповідача на справедливий суд. 20.10.2022 сторонам направлено лист з додатками до нього. Поштова кореспонденція відповідачу [PERSON] направлялась за адресою зазначеною в позовній заяві, яка є адресою реєстрації та проживання відповідача та розміщенням оголошення про розгляд справи на сайті «Судова влада України». Представник позивача [PERSON] 19.01.2022 в судове засідання не з`явилась. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої просить задовольнити вимоги в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, про день, місце та час судових засідань повідомлявся за адресою, яка зазначена як місце проживання відповідача та розміщенням оголошення про розгляд справи на сайті «Судова влада України». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 21.12.2005 між Національним медичним університетом ім.О.О. Богомольця та [PERSON] укладено договір № 018-2001/лс-1-3911 (копія договору наявна в матеріалах справи). За даним договором Університет надає [PERSON] відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою КМУ від 16 червня 2003р. №916, цільовий пільговий державний кредит для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст та напрямком підготовки (спеціальністю) лікувальна справа за денною формою навчання. Відповідно до п. 6.1 Умов договору одержувач кредиту повертає використаний ним на навчання кредит у сумі 5760,00грн та відсотки за користування ним у сумі 172,80грн готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним починаючи з 01.06.2008 до 01.06.2023. Згідно із п.6.2 Умов договору одержувач кредиту має право повертати кредит та відсотки за його користування щомісяця. Відповідно до п.7.1 Умов договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цією угодою сторони несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до п.7.2. Умов договору у випадку ухилення Одержувача кредиту від повернення кредиту відсотків за користування ним Одержувач кредиту сплачує Навчальному закладу пеню у розмірі подвійної кредитної ставки НБУ від повернутої в строк суми. Доказів того, що відповідача [PERSON] було зараховано на навчання до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, та останній закінчив даний навчальний заклад, чи був відрахована з нього, позивачем суду не надано. Постанова Кабінету Міністрів України № 916 від 16.06.2003 «Про затвердження Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти», якою керувались сторони при укладанні вищезгаданої Угоди втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 673 від 29.08.2018 «Про затвердження Порядку пільгового кредитування для здобуття професійно - технічної та вищої освіти». Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 673 від 29.08.2018 «Про затвердження Порядку пільгового кредитування для здобуття професійно - технічної та вищої освіти» встановлено, що з 1 вересня 2018 року повернення цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, що надавалися відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2003 № 916, та виплата відсотків за зазначеними кредитами здійснюються відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою. Пунктом 20 Порядку пільгового кредитування для здобуття професійно - технічної та вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2018 № 673, встановлено, що позовна давність на вимоги щодо погашення кредиту до державного та місцевих бюджетів не поширюється. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із частинами 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Стаття 629 ЦК України, визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України передбачено обов`язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов`язання. Тобто неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання ( ч. 1 ст. 549 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданий позивачем до позовної заяви, сума непогашеного відповідачем боргу з оплати освітніх послуг складає 200297,66грн, зокрема: заборгованість по оплаті освітніх послуг в сумі 7795,20,00грн + 192502,46грн (= 7795,20х50%х4939днів/100) пеня відповідно до п.7.2. договору. Вказаний розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. Однак, відповідачем вказаний розрахунок жодними доказами не спростований та доказів на підтвердження належного виконання вимог договору з боку відповідача суду надано не було. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Враховуючи наведене вище та розглядаючи справу на підставі наданих позивачем доказів, а також, те що відповідачем не спростовано отримання чи погашення цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, не спростовано розрахунки заборгованості, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за несвоєчасну оплату освітніх послуг в розмірі 200297,66грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3004,47грн.

Outcome: approved