Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Звернувшись до суду в особі свого представника заявник [PERSON] просить встановити факт народження нею дитини чоловічої статі [PERSON] [INFO] в місті Севастополі Автономної Республіки Крим України. Відомості про батька дитини записати відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, вказавши батьком [PERSON] . Допустити негайне виконання рішення. Дана заява обґрунтована тим, що [INFO] у пологовому будинку міста Севастополя Автономної Республіки Крим нею, [PERSON] , було народжено дитину сина [PERSON] , про що видано медичне свідоцтво про народження. Оскільки документи про народження дитини, видані на окупованій території України, є недійсними, це позбавляє можливості отримати в установленому порядку свідоцтво про народження дитини. В судове засідання заявник та її представник не з?явилися. В своїй заяві просили проводити судовий розгляд в їх відсутність. Заінтересована особа\~ - Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без участі представника відділу. Заперечень проти заяви не надав. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що зареєстроване місце проживання заявника [PERSON] [INFO] знаходиться у місті Севастополі Автономної Республіки Крим України. Згідно з копією долученого до позовної заяви паспорта заявник є громадянкою України. Як вбачається з долученої заявником до матеріалів заяви копії медичного свідоцтва про народження серії 67 № 166686 від 26 липня 2017 року [PERSON] [INFO] , у пологовому будинку міста Севастополя народила дитину хлопчика. В місті Севастополі Автономної Республіки Крим 15 вересня 2017 року було видано свідоцтво про народження [INFO] [PERSON] , в якому батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини першої\~статті 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої\~статті 293 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Статтею 317\~ЦПК України\~визначено,\~що \~заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Згідно зі статтею 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Відповідно до\~ст. 1 Конституції України\~- Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною (ст. 2 Конституції України). Статтею 133 Конституції України\~визначено, що систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. Відповідно до\~ст.134 Конституції України\~Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених\~Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання. Відповідно до положень частини другої\~статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. За положеннями\~статті 3 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України\~тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до статті 9 цього Закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з частиною 4\~статті 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану"\~підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. В чинному законодавстві відсутні положення, які б визначали документи, на підставі яких має бути посвідчено факт народження особи на тимчасово окупованій території.\~\~ Разом з тим, при вирішенні питання щодо оцінки доказів у справі суд враховує\~\~практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права: висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, хоча й є недійсними, але як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватися разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи. Тож, надаючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст. ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до роз`яснень, викладених у\~Постанові Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року\~\~«Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Суд вважає, що факт народження заявником [PERSON] [INFO] в місті Севастополі Автономної Республіки Крим дитини чоловічої статі підтверджується копією медичного свідоцтва про народження серії 67 № 166686 від 26 липня 2017 року. Об`єктивних підстав ставити під сумнів чи недовіряти твердженням заявника про народження нею [INFO] сина [PERSON] та її материнство щодо цієї дитини в суду немає. Отже, суд вважає можливим заяву задовольнити частково, встановивши факт народження [INFO] в місті Севастополі Автономної Республіки Крим дитини чоловічої статі - [PERSON] , матір`ю якого є громадянка України [PERSON] , [INFO] . Щодо внесення відомостей про батька дитини на підставі ч. 1 ст. 135 СК України та зазначення батьком дитини [PERSON] , то суд враховує, що згідно з частиною 2\~статті 13\~Закону України\~"Про\~державну реєстрацію\~актів цивільного\~стану" державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них. Відповідно до частини 1 статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів щодо батьківства [PERSON] . Останній із заявою про зазначення його батьком дитини не звертався. Отже, відомості про батька можуть бути записані органом реєстрації актів цивільного стану за заявою матері згідно з ч. 1 ст. 135 СК України або за спільною заявою батьків. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial