Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , жителька [ADDRESS] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , жителя [ADDRESS] , в якому просить ухвалити судове рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем, що зареєстрований 29 квітня 2008 року виконавчим комітетом Незвиської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області; після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище " [PERSON] "; неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею; стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони одружилися 29 квітня 2008 року, шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Незвиської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 1. У шлюбі в них народилися двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є неповнолітніми, проживають з позивачем та перебувають на її вихованні і утриманні. Сторони втратили взаєморозуміння та повагу через те, що мають різні уявлення про побудову сімейних відносин та ведення спільного господарства. У серпні 2021 року відповідач поїхав в Польшу, де проживав та працював. У березні 2022 року, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, позивач з дітьми поїхала до відповідача та виявила, що там він співживає з іншою жінкою. Оскільки припинити позашлюбний зв`язок відповідач відмовився, у липні 2022 року позивач з дітьми повернулися додому. Внаслідок поведінки відповідача, вони відчужилися один від одного та втратили сімейні цінності, необхідні для спільного проживання. Їх сім`я втратила цінність для відповідача, спроби примиритися та відновити сімейні відносини не дали результату, а тому позивач бажає припинити шлюб. Сімейні стосунки себе вичерпали. На час звернення із позовом в суд, сторони проживають роздільно, не ведуть спільного господарства, не поєднані спільним побутом, не живуть шлюбним життям. Відповідач від серпня 2021 року не надає коштів на утримання спільних дітей. Сім`я має суто формальні риси та існує лише згідно свідоцтва про одруження. Подальше збереження сім`ї з відповідачем неможливе та суперечить інтересам позивача, а тому строк для примирення просить не надавати. Заходи досудового врегулювання спору результату не дали, збереження сім`ї неможливе. 20 вересня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі та залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради. Учасники справи в судове засідання 26.12.2022 не з`явилися. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштового відправлення (судової повістки) за адресою місця проживання, та шляхом розміщення оголошення про виклик його до суду на офіційному сайті Судової влади України.Відповідач причин неявки суду не повідомив, відзив не подав. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача служби у справах дітей Городенківської міської ради до суду поступив висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування Служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Ч.3 ст.211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача, з ухваленням, відповідно до ст. 280 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 29 квітня 2008 року Незвиською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, відповідний актовий запис № 1 від 29.04.2008, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29 квітня 2008 року Незвиською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження, виданими Незвиською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, відповідно: серія [NUMBER] , серія [NUMBER] . Із копії довідки № 9/135 від 25.08.2022, виданої Незвиським старостинським округом Городенківської міської ради, позивач [PERSON] , [INFO] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] , разом із дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно повідомлення Калуської міської ради № 3880/02-32/07 від 09.09.2022, отриманого на запит суду, згідно даних Реєстру територіальної громади, гр. [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] . Ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, визначає ч.1 ст. 36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідач в судове засідання не з`явився для дачі особистих пояснень, а також не подав до суду письмової заяви/пояснення з приводу розірвання шлюбу, тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи на прохання позивача, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Що стосується вимог позивача щодо залишення неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживати з нею,суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно ч. 1, 2 ст. 171 Сімейного Кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Із копії протоколу бесіди з дитиною від 06.10.2022 року слідує, що працівником служби у справах дітей у присутності матері [PERSON] , проведено бесіду з малолітньою [PERSON] , [INFO] , та в ході співбесіди з`ясовано, що [PERSON] проживає з матір`ю, молодшою сестрою, бабусею, дідусем. Батько перебуває в Польщі. Інколи спілкуються по телефону, грошей і подарунків не дарує. Не заперечує щодо визначення місця проживання біля матері. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Городенківської міської ради від 20 жовтня 2022 року № 498, стверджено, що з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування Городенківської міської ради, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 13.10.2022 № 83, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , біля матері [PERSON] , [INFO] . Підстав не приймати до уваги даний висновок у суду немає, оскільки він ґрунтується на доказах, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. З огляду на викладене, виходячи з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому психологічний стан, зокрема прихильність до матері, проживання з нею в атмосфері любові, турботи, захисту, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради, суд вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,біля матері [PERSON] , [INFO] , що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивач [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1984,80 грн. (992,40 грн.*2). Оскільки судом задоволено позов, то з відповідача слід стягнути в користь [PERSON] 1984,80 грн. судових витрат, понесених нею по сплаті судового збору. На підставі ст.ст. 3, 21, 24, 36, 55, 104, 112-114, 160-161 Сімейного Кодексу України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: approved