Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що судовим рішенням по справі 369/1972/21 встановлений факт невиплати йому заробітної плати за листопад 2020 року в сумі 4859,23 грн., розмір середнього заробітку 728,20 грн. за день роботи, період затримки у невиплаті 179 робочих днів. Тобто на підставі ст.82 ЦПК України, ст.ст.116, 117 КЗпП слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 130\~347,80 грн. Також відповідач не дотримався вимог законодавства по виплаті компенсації за невикористані відпустки та вихідної допомоги при скороченні. Так, за відпрацьований період з 01 грудня по 17 грудня 2020 року (14 робочих днів) повинна бути нарахована заробітна плата в сумі 11\~800,46 грн. (в рахунок має бути взятий заробітна плата за вересень 2020 року в розмірі 18\~543,58 грн. за 22 робочі дні). При нарахуванні компенсації за невикористані відпустки за 80 днів, відповідач мав брати в розрахунок період з 01 грудня 2019 року по 01 грудня 2020 року (250 робочі дні), за яким заробітна плата становить 177\~823,40 грн. Середньоденний заробіток становить 710,93 грн., та до виплати мало бути нараховано йому 56\~874,40 грн. Відповідно до ст..44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, визначених п.6 ст.36,, п.1,2,6 ст.40, п.6 ч.1 ст.41 цього Кодексу, йому мала бути виплачена вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку. При цьому в розрахунок мала братись встановлений рішенням суду розмір середньоденної заробітної плати в розмірі 728,20 грн., та за 22 робочі дні, що складає 15\~125,88 грн. Просив суд стягнути з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виплати заробітної плати при звільненні в сумі 130\~347,80 грн., заробітну плату за грудень 2020 року 33\~469,97 грн., компенсацію за невикористану відпустку, вихідної допомоги при скороченні. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2022 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін як необґрунтоване. 20 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» вказав, що рішення суду по справі 369/1972/21 перебуває на примусовому виконанні. [PERSON] був звільнений з підприємства наказом від 17 грудня 2020 року та нараховані належні суми при звільненні: компенсацію за невикористану відпустку (80 днів) 36\~031,07 грн., сума по листку непрацездатності 6\~455,40 грн., сума вихідної допомоги 14\~328,79 грн. Дані кошти не були виплачені через відсутність коштів на рахунках підприємства. Про нараховані кошти, позивачу було повідомлено шляхом направлення листа на його адресу, вказану в особовій справі, та додатково дана довідка була доказом, приєднаним до апеляційної скарги по попередньому рішенню. Тому вважають, що позивач пропустив строки звернення до суду таким позовом. Вказали, що позивач неправильно нараховує належні суми до виплати по Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. Так, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключається святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Вихідну допомогу розраховують виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення працівника (у даному випадку [PERSON] звільнено у грудні 2020 року, тому до розрахунку включені попередні періоди, місяць грудень сюди не включається). Просили відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. 27 вересня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що відповідачу було достеменно відомо про його адресу проживання, куди слід було направляти всю кореспонденцію. Всі виплати слід було зробити ще 17 грудня 2020 року. Певна оплата була здійснена 19 січня 2021 року, але відповідач не надав доказів отримання ним листів. Строки звернення до суду він не пропустив, оскільки судове рішення набрало законної сили 02 червня 2022 року, а цей позов надійшов у серпні. Всі нарахування ним проведені відповідно до вимог закону. Також позивач уточнив вимог. Зазначив, що відповідно до Порядку №100 слід врахувати встановлений 21 робочий день у жовтні 2020 року та 21 робочий день у листопаді 2020 року. Тому розмір вихідної допомоги становить 15\~292,22 грн. У сукупності нараховані суми становлять: 11\~800,46 грн. заробітна плата за грудень 2020 року, 56\~874,40 грн. компенсація за невикористану відпустку (80 днів), 15\~292,20 грн. вихідна допомога при скороченні. Тобто йому слід було виплатити 83\~967,06 грн., а відповідач сплатив 50\~359,86 грн. Остаточно просив суд стягнути з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] недоплату належних сум в розмірі 33\~607,20 грн. 21 жовтня 2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив у справі. Представник ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» зазначив, що ними відповідно до ст.116 КЗпП надіслано повідомлення про нараховані суми на адресу, зазначену в особовій справі як домашню. Про іншу адресу фактичного перебування позивача їм не було відомо та позивач не повідомляв їх про це. Ними проведені всі нарахування відповідно до вимог закону, тому просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що Наказом ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» №195/1-к від 17 грудня 2020 року [PERSON] звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності та штату/працівників. У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №369/1972/21 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року визнано протиправним та скасовано наказ Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» від 17.12.2020 року № 195/1-к «Про звільнення [PERSON] » та поновилено з 18 грудня 2020 року [PERSON] - на посаді першого заступника генерального директора в Державному підприємстві «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «ПУЩА-ВОДИЦЯ». Стягнено з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] - середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2020 року по 02 вересня 2021 року (включно) в сумі 130\~347 грн. 80 коп. Стягнено з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] - заробітну плату за листопад 2020 року, в сумі 4\~859 грн. 23 коп. Стягнено з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 908 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Постановою Київського апеляційного суду Київської області від 02 червня 2022 року рішення районного суду залишено без змін. За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗПП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до листа ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» №22/1.01-13 від 20 січня 2021 року при звільненні [PERSON] нараховані: компенсацію за невикористану щорічну основної відпустки (80 календарних днів) 36\~031,07 грн., по листку непрацездатності 6455,40 грн., вихідна допомога 14328,79 грн.. Сума до виплати після утримання податку на доходи фізичних осіб і військового збору становила 42\~344,63 грн. З відповіді на відзив та довідки Пенсійного фонду України встановлено, що [PERSON] було виплачено 50\~359,86 грн. Щодо строків звернення позивача до суду. За ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті233КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних віднього причин. Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. При розгляді справи відповідач стверджував, що [PERSON] пропустив строки звернення до суду, вказуючи, що про всі нараховані виплати було повідомлено листом, направленим 20 січня 2021 року на адресу, вказану в особовій справі в с.Чайки Бучанського району. Позивач заперечував отримання ним такого листа за цією адресою, вказавши, що він проживає в м.Києві. Разом з тим, враховуючи, що відповідач, стверджуючи про пропущений строк позивачем на звернення до суду, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження саме коли [PERSON] одержав письмове повідомлення про нараховані суми як того вимагає ст.233 КЗпП. Щодо посилань про приєднання такого листа до апеляційної скарги, то матеріали даної справи не містять доказів отримання позивачем цієї апеляційної скарги з додатками, а з тексту постанови Київського апеляційного суду вбачається, що відзив на апеляційну скаргу не надходив. Тому з наявних у справі доказів суд не має можливості встановити коли саме [PERSON] отримав такий лист. Враховуючи, що матеріали справи не містять таких доказів, суд розглядає справу лише на доказах, поданих сторонами, відповідних клопотань представник відповідача не подав, тому приходить до висновку, що строки звернення з позовом до суду позивач не пропустив. Заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, а на вимогу про стягнення заробітної плати позовні давність не поширюється. Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за грудень 2020 року, компенсації за невикористану відпустку, вихідна допомога при скороченні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100). Згідно з п.7 Порядку № 100 Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 від 30.07.99). При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При вирішенні питання про суми виплат, суд враховує обставини, встановлені судовим рішенням. Так, судом вказано, що визначаючи розмір загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що згідно Довідки Пенсіи?ного фонду Украі?ни від 18.02.2021 - Дані про нараховану заробітну плату позивачу, як першому заступнику генерального директора, нарахована заробітна плата в вересні 2020 року в розмірі 18543 грн. 58 коп. за 22 робочих дні, а в жовтні 2020 року в розмірі 12768 грн. 84 коп. за 21 робочий день. Суд бере саме дані за ці 2 місяці, оскільки за вересень та жовтень 2020 року відповідно до Довідки Пенсіи?ного фонду Украі?ни від 18.02.2021 - Дані про нараховану заробітну плату позивачем відпрацьована вся кількість робочих днів, які зараховані до стажу роботи та, за які зараховано сплату єдиного внеску. Суд встановив, що звільнення позивача відбулося 17 грудня 2020 року за наказом від 17.12.2020 №\~195/1-К «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до Довідки Пенсіи?ного фонду Украі?ни від 18.02.2021 - Дані про нараховану заробітну плату: заробітна плата за вересень, жовтень 2020 складає 31312 грн. 42 коп. Кількість робочих днів в вересні, жовтні 2020 складає 43 дні (22 дні та 21 день відповідно). Середній заробіток за один день роботи становить 728 грн. 20 коп. (31312,42грн./43днів=728,20грн./день). Період вимушеного прогулу з 18.12.2021 по 02.09.2021 становить 179 робочих днів (9 днів грудня 2020 року, 19 днів січня 2021року, 20 днів лютого 2021 року, 22 дня березня 2021 року, 22 дня квітня 2021 року, 18 днів травня 2021 року, 20 днів червня 2021 року, 3 дня липня 2021 року; 19 днів липня 2021 року; 2 дні вересня 2021 року); Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу на 02.09.2021 становить 130 347 грн. 80 коп. (728,20 х179=96850,60), який підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. Суд задоволив позовну вимогу щодо стягнення заробітної плати за листопад 2020 року в сумі 4859,23 грн. підлягає задоволенню. Так, відповідно до Довідки Пенсіи?ного фонду Украі?ни від 18.02.2021 - Дані про нараховану заробітну плату, заробітна плата за 19 днів листопада 2020 року Відповідачем виплачена в сумі 3227,70 грн. Таким чином, заробітна плата позивача за повний календарний місяць (за 30 днів) - листопад 2021 року встановлена вдповідачем у зменшеній сумі 5096,37 грн. (3227,70/19х30=5096,37). Відповідно до ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Враховуючи порушення порядку зміни діючих умов оплати праці позивача в бік їх погіршення відповідач повинен здійснити нарахування та виплату заробітної плати за листопад 2021 року у розмірі не нижче ніж розмір заробітної плати за попередні відпрацьовані календарні місяці. Таким чином, суд вважає, що відповідач повинен сплатити на користь позивача різницю між заробітною платою за жовтень та листопад 2021 року в сумі 4859,23 грн. (12768,84 (зарплата за жовтень 2021) / 30 х 19 = 8086,93 - 3227,70 = 4859,23). Відповідач, заперечуючи проти наданого позивач розрахунку, свого контр розрахунку не надав, не надано суду і первинних даних, з яких відповідач проводив нарахування. З поданого відзиву, лиш вбачається, що відповідач не погоджується з нарахуваннями позивача. Але своїх заперечень не довів, обмежився лише письмовими запереченнями, зважаючи на обов`язок сторін подавати докази, а суд не збирає докази самостійно, зважаючи на принцип змагальності. Оскільки у суду на час розгляду справи, відсутні інші документи, суд приймає до уваги розрахунок, поданий позивачем. Так, при звільненні підприємство мало сплатити заробітну плату за грудень 2020 року 11\~800,46 грн., компенсацію за невикористані відпустки 56\~874,40 грн., вихідну допомогу при скороченні 15\~292,20 грн. Враховуючи, що позивачу сплачено 50\~359,86 грн., тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 33\~607,20 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved