Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

21.06.2018 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про позбавлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовує наступним чином. Згідно договору від 01.03.1984 року, чоловіку позивача [PERSON] на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] . 19.10.2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська чоловіком позивача [PERSON] було надано позовну заяву до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 20.10.2017 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано усунути недоліки. Однак, чоловік позивача помер [INFO] , його спадщину прийняла його дружина - [PERSON] . В 2010 році до будинку позивача були зареєстровані члени родини її сина, [PERSON] , а саме: дружина [PERSON] та діти [PERSON] 2003 року народження та [PERSON] 2008 року народження, які фактично не проживали у будинку, оскільки родина сина проживала в найманій квартирі. В травні 2014 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сином позивача та відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач разом зі своїми дітьми пожали проживати в придбаній [PERSON] квартирі за адресою: квартира [ADDRESS] , в якій і мешкають по цей час. Факт не проживання відповідачів в житловому будинку позивача підтверджується актом про встановлення факту не проживання від 05.10.2017 року, складеним сусідами позивача та засвідченим квартальним комітетом №10, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.05.2018 року, виданою квартальним комітетом № 10. Формальна реєстрація в будинку колишньої невістки та онуків створює серйозні матеріальні труднощі для позивача та впливає на отримання позивачем субсидії на оплату комунальних платежів, а тому звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом позбавлення відповідачів права користування будинком. Ухвалою суду від 26.06.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 12.11.2018 року позивач усунув недоліки, надавши до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 26.11.2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 30.01.2019 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору управління-службу у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради. 06.06.2019 року до суду було надано уточнюючу позовну заяву, у якій було зазначено, що з часу укладання сином позивачки з відповідачкою шлюбу, до 2012 року, родина сина ніколи не проживала в житловому будинку [ADDRESS] строком понад шість місяців на рік. Якийсь час вони перебували в житловому будинку, однак це було лише тоді, коли вони міняли квартири, які наймали, але це було тимчасове перебування. 26 лютого 2021 року, судова справа була передана судді Куцеволу В.В.. Ухвалою від 22.03.2021 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду. 26.07.2021 року, позивач надала до суду уточнюючу позовну заяву, у якій зазначила, що померлий чоловік позивача заперечував проти реєстрації відповідачів та згоди своєї не давав, оскільки родинні стосунки у померлого чоловіка з [PERSON] не склалися. Також у рішенні суду щодо розірвання шлюбу, який укладений між сином позивача та [PERSON] зазначено, що діти проживають разом з матір`ю з грудня 2012 року. Також зазначено, що [PERSON] в інтересах якої діяла відповідач [PERSON] стала повнолітньою. Також до матеріалів справи було надано свідчення сина позивача [PERSON] , у яких він зазначив, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вони проживали в найманих квартирах, зокрема, по [ADDRESS] , без офіційної реєстрації. [PERSON] вмовила позивачку зареєструвати її по [ADDRESS] тимчасово. Відповідачі ніколи не проживали в житловому будинку [ADDRESS] , постійно або строком понад шість місяців на рік. Також [PERSON] зазначає, що відповідачі дійсно перебували деякий час у цьому будинку, а саме коли міняли квартири, що наймали, але це було тимчасове перебування та без згоди. Тобто самовільно зайняли будинок за адресою [ADDRESS] . Ухвалою від 30.07.2021 року, було залучено до участі у справі правонаступника третьої особи - Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради на адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради. Ухвалою від 30.09.2021 року, у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР було витребувано інформацію про зареєстрованих осіб у будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] . Сторони та третя особа у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачем та третьою особою надано заяви про розгляд справи у їх відсутність. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав . Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до вимог ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, 25.04.2018 року позивачка отримала у спадщину на підставі свідоцтва про спадщину будинок за адресою: [ADDRESS] , який раніше належав її чоловіку. Син позивачки розлучився з відповідачкою [PERSON] у 2014 році згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2014 року у справі № 200/5400/14-ц. Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 24.12.2021 року № 6/5-3/91 за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] 1974 року народження, [PERSON] 2007 року народження, [PERSON] 1983 року народження, [PERSON] 2008 року народження та [PERSON] 1984 року народження. Син позивачки [PERSON] розлучився з відповідачкою [PERSON] у 2014 році згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2014 року у справі № 200/5400/14-ц. Надані відповідачем до суду письмові заяви вказують на те, що відповідачі постійно мешкають у іншому житлі. Докази, які підтверджують факт чинення відповідачам перешкод у користуванні спірною житловою площею не здобуто і відповідачами не надано. Надані позивачкою копії квитанцій вказують на те, що вона одноосібно несе тягар утримання майна зі сплати комунальних послуг та інших платежів. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ч.1-5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У відповідності до вимог ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Оскільки відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачем, яка є власником домоволодіння, не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. За вказаних обставин, оскільки [PERSON] є неповнолітнім та адміністрація Шевченківського району ДМР не надала свій дозвіл на зняття його з реєстрації, вимога про визнати його таким, що втратив право користуватись житлом не підлягає задоволенню. Підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користуватись житлом не підлягає задоволенню, оскільки вона згідно інформації наданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР у спірному будинку не зареєстрована. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 234,93 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial