Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

В листопаді 2022 [PERSON] звернулася до суду з позовом відповідно до якого просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,9 кв.м. житловою площею 31,0 кв. м. Мотивувала заявлені вимоги тим, що у 1980 році [PERSON] обміняла дві належній їй кімнати та кухню на окрему двохкімнатну квартиру. Рішенням виконавчого комітету ВМР народних депутатів затверджено спільні рішення членів ЖБК №39 від 20.06.1980 р. про прибуття в члени кооперативу [PERSON] . Позивачці та її сину [PERSON] видали обмінний ордер № 522 на вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . У 2021 році [PERSON] звернулася до виконавчого комітету ВМР з метою отримання правовстановлюючого документу на належне їй майно проте отримала відмову, оскільки не надала підтвердження внесення пайового внеску в повному обсязі. Оскільки з 1980 року пройшло багато років то квитанції про сплату внесків у неї не збереглися, це і стало причиною звернення до суду із позовом. Ухвалою суду від 18.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного провадження. Відповідач у встановлений судом строк відзив не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторонами не заявлялось, а тому суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що виконавчий комітет ВМР народних депутатів своїм рішенням від 07.08.1980 року дозволив громадянам здійснювати обмін квартирами, серед списку [PERSON] , склад сім`ї якої дві особи, яка проживає по [ADDRESS] , займає дві кімнати площею 21,47 кв.м та спільну кухню. Цим же рішенням затверджено спільні рішення членів ЖБК №52 від 21.06.1980 про вибуття з кооперативу [PERSON] та прибуття її в члени кооперативу №39, в квартиру [ADDRESS] . Відповідно [PERSON] видано обмінний ордер № 522 з правом на житлову площу [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9). [PERSON] уклала шлюб 03.01.1980 року з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 5). Реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] не проводилося. Рішенням ВК ВМР №200 від 04.06.1987 існуючому будинку з номером [ADDRESS] присвоєно номер 26 (а.с. 11). [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 26.12.1980 року по теперішній час та є учасником договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а.с. 15-16) Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 20). Технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] виготовленим за замовленням [PERSON] , вказана квартира є двохкімнатною загальною площею 45,9 кв. м., житлова площа 31,0 кв. м. (а.с. 21-22). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 23). Рішення ВК ВМР відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з тієї підстави, що [PERSON] не надала довідку кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі (а.с. 25). Згідно реєстраційного свідоцтва встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за Житлово - будівельним кооперативом № 39. 01.04.1980 року ЖБК №39 передав будинок [ADDRESS] на повне обслуговування ДУ-2 ЖБК, а рішенням ВК ВМР народних депутатів №104 від 07.02.1980 року ДУ-2 ЖБК реорганізовано та з 20.06.1980створено УЖБК №2. Отримати будь-які відомості в управлінні житлово-будівельним кооперативом №2 м.Вінниці не має можливості, оскільки така юридична особа на даний час не зареєстрована. Також ВМР повідомила, що за інформацією житлового господарства ВМР житловий будинок [ADDRESS] , на балансі департаменту не перебуває. Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до статей 2, 318\~Цивільного кодексу\~України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41\~Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321\~ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92\~Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Згідно зі статтею 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Враховуючи, що згідно приписів цієї статті 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Статтею 384\~ЦК України передбачено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. У пункті 11 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~за позовами\~про захист\~права приватної\~власності» №\~20\~від 22\~грудня 1995\~року роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Відповідно до частин 1 і 3 статті 15 Закону України\~«Про власність» (чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (частина 1). Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом (частина 3). Згідно вимог статей 391 і 392\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пленум Верховного Суду України у пункті 5-1 постанови «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про житлово-будівельні\~кооперативи» №\~9\~від 18\~вересня 1987\~року із послідуючими змінами, роз`яснив, що згідно із ст. 15 Закону України\~«Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Згідно роз`яснень, наданих у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. При цьому також враховується, що виникнення права власності на будинки, споруди інше нерухоме майно, не залежало від державної реєстрації, до часу набрання чинності Цивільним Кодексом\~України в редакції, що діє із 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діючого з 2004 року. За правилами частин 1 і 4 статті 182 ЦК України, в редакції, що діяла із 2004 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1). Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4). За правилами частини 4 статті 334 ЦК України, діючої із 01 січня 2004 року, із змінами внесеними Законом України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній з часу його прийняття з 2004 року, передбачалося, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом (частина 1). Цією ж статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але в редакції чинній із 01 січня 2013 року, передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав (ч. 1). Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 3). На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що на момент набуття права власності позивачем [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавство не передбачало обов`язкової видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру та обов`язкової державної реєстрації права власності на таку квартиру. Як встановлено по справі позивач при обміні належних їй кімнат на квартиру, яка є предметом спору сплатила пайовий внесок адже відповідно до закону діючого на момент обміну, лише сплативши внески ти маєш право продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. З огляду на це суд вважає, що сплата пайового внеску стороною позивача доведена як і її членство у кооперативі у який вона була включена ще в 1980 році. Таким чином з урахуванням встановлених по справі обставин та наведених положень матеріального закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Суд бере до уваги клопотання позивача та вважає за можливе залишити судові витрати за нею. На підставі викладеного та

Outcome: approved