Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики від 01.08.2021 року у розмірі 1630463,99 грн., інфляційні витрати у розмірі 269342,83 грн., суму трьох відсотків річних з простроченої суми у розмірі 36450,92 грн.; борг за договором позики від 01.11.2021 року у розмірі 1890 064,64 грн., інфляційні витрати у розмірі 262346,39 грн., суму трьох відсотків річних з простроченої суми у розмірі 27962,60 грн., а також судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивач зіслався на те, що 01 серпня 2021 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики на суму 52745 євро, що в перерахунку на гривні по офіційному курсу НБУ станом на день звернення до суду становить 1 630 463,99 грн. Надалі,\~01\~листопада 2021року\~між ним\~та відповідачем\~ [PERSON] \~був укладений\~договір позики\~на суму\~61143\~євро,\~що в\~перерахунку на\~гривні по\~офіційному курсу\~НБУ станом\~на день\~звернення до\~суду становить\~1\~890\~064,64\~грн.\~На підтвердження\~укладення даних\~договорів відповідачем\~ [PERSON] \~власноручно написано\~та видано\~позивачу [PERSON] \~розписки.\~Кошти за\~договором позики\~від 01\~серпня 2021\~року відповідач\~зобов`язався повернути\~у строк\~до 01\~жовтня 2021\~року,\~а за\~договором позики\~від 01\~листопада 2021\~року -\~до 01\~січня 2022\~року. Однак відповідач у встановлені строки борг не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку відмовляється повернути вказану суму боргу. Тому позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив суду заяву в якій просив розгляд справи закінчувати у його відсутності, крім цього будучи допитаним у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив про задоволення позову. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бульба В.М. будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, поважність причин неявки суду не повідомили. Проте будучи допитаними у попередньому судовому засіданні проти позову заперечили, зокрема відповідач [PERSON] пояснив, що у 2018 році позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 євро, які частково повернув останньому сплативши відсотки за користування зазначеними коштами у розмірі 9000 тисяч євро. Не заперечив, що надав позивачу [PERSON] розписки від 01.08.2021 на суму 52745 євро та від 01.11.2021 на суму 61143 євро, проте зазначених коштів від позивача не отримував. Суд, враховуючи вимоги ст.ст.280-281 ЦПК України, вважає, що справу слід розглянути заочно, у відсутності сторони відповідача, на підставі наявних в справі доказів, яких достатньо для вирішення позову по суті. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ст. 247 ч. 2 ЦПК України). Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2\~ст.\~1047\~ЦК України\~передбачено,\~що на\~підтвердження укладення\~договору позики\~та його\~умов може\~бути представлена\~розписка позичальника\~або інший\~документ,\~який посвідчує\~передання йому\~позикодавцем визначеної\~грошової суми\~або визначеної\~кількості речей. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~1048\~ЦК України,\~позикодавець має\~право на\~одержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі ) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 01 серпня 2021 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 52745 євро, які зобов`язався повернути в строк до 01 жовтня 2021 року, а 01 листопада 2021 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 61143 євро, які останній зобов`язався повернути в строк до 01 січня 2022 року, що підтверджується письмовими розписками, складеними [PERSON] 01.08.2021 року та 01.11.2021 року (а.с.6-7). Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язанями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав відповідачу грошові кошти за розпискою від 01.08.2021 у розмірі 52745 євро, а за розпискою від 01.11.2021 у розмірі 61143 євро. Частиною 2 ст.\~533\~ЦК України визначено,\~що якщо\~у зобов`язанні\~визначено грошовий\~еквівалент в\~іноземній валюті,\~сума,\~що підлягає\~сплаті у\~гривнях,\~визначається за\~офіційним курсом\~відповідної валюти\~на день\~платежу,\~якщо інший\~порядок її\~визначення не\~встановлений договором\~або законом\~чи іншим\~нормативно-правовим\~актом. Станом на момент пред`явлення позову до суду, а саме 04 липня 2022 року, 52745 євро по курсу НБУ еквівалентно 1 630 463,99 грн., а 61143 євро по курсу НБУ еквівалентно 1 890 064,64 грн. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування У частині першій ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача у сумі 52745 євро за розпискою від 01.08.2021 року та 61143 євро за розпискою від 01.11.2021 року. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідачем не повернуто у встановлений строк отримані у позику кошти, він має сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 02.10.2021\~р.\~по день\~звернення до\~суду 30.06.2022\~р.\~за розпискою\~від 01.08.2021\~року,\~розмір яких\~відповідно до\~наданого позивачем\~та перевіреного\~судом розрахунку становить 36450,92\~грн.\~(1\~630\~463,99\~х 3%\~х272:365:100)\~та за\~період від\~02.01.2022\~по день\~звернення до\~суду 30.06.2022\~р.\~за розпискою\~від 01.11.2021\~р.,\~розмір яких\~відповідно до\~наданого позивачем\~та перевіреного\~судом розрахунку\~становить 27962,60 грн. (1 890 064,64 х 3% х180:365:100). Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних витрат, то положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти унаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 06 червня 2022 року у справі №61-18048 св 21, Верховного Суду від 01 березня 2017 року у справі №6-284 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727 цс 19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині повернення боргу та стягненя 3% річних є законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач порушив умови договорів, не повертає вчасно надані йому у позику кошти. Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Доказів на спростування заявлених позивачем позовних вимог відповідач суду не надав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved