Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

В серпні 2021 року адвокат Овчаренко І.А. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 27 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис №12991, про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів за період заборгованості у розмірі 16 371,66 дол. США. На підставі цього виконавчого напису 02.09.2016 року державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Голинщак О.В. відкрито виконавче провадження № 52088692. Представник позивача вважає, що здійснений виконавчий напис №12991 від 27.06.2016 року, є незаконним та такими, що підлягає скасуванню у зв`язку із наступним. Згідно судового наказу Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 27.08.2009 року у справі №2Н-217/2009 з [PERSON] стягнено на користь АТ Альфа банк заборгованість за кредитом на загальну суму 136254,26 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №490046037 та звернуто стягнення на предмет застави - легковий автомобіль VOLKSWAGEN POLO, 1,4, 2007 року випуску, колір - синій, реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі цього судового наказу відділом ДВС Деснянського РУЮ у місті Києві було відкрито виконавче провадження №46607066. Позивач повністю сплатив борг на загальну суму 136254,26 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №490046037. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження №46607066 з примусового виконання Судового наказу №2Н-217 від 27.08.2009 року, закінчено. \~ \~ \~ \~Таким чином, очевидно, що відповідач після отримання в жовтні 2015 року від позивача повного розрахунку за боргом згідно кредитного договору №490046037 від 05.09.2007 року, в червані 2016 року надав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чуловському В.А. недостовірні документи на підтвердження заборгованості позивачки [PERSON] в розмірі 16 371,66 $ в той час, коли в дійсності такого боргу позивачки перед відповідачем на момент вчинення виконавчого напису не існувало. Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 08 жовтня 2021 року. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 07 жовтня 2021 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якій представник просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтував тим, що цивільним кодексом України під поняттям «позовна давність» мається на увазі строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Діючим законодавством спеціального, більш тривалого строку позовної давності для вимог щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - не встановлено. А отже, у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України, позовна заява про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню має бути подана не пізніше 3 років, з моменту коли Позивач довідався, або міг довідатись про факт порушення його права, а у випадку по конкретній справі, коли довідався або міг довідатись про факт вчинення та/або існування оскаржуваного виконавчого напису. Виконавчий напис нотаріуса, вчинений 27.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрований в державному реєстрі під номером 12991 пред`являвся до виконання ще у вересні 2016 року, що підтверджується відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Відповідачу достеменно не відомо про те, коли саме Позивачем була отримана Постанова про відкриття виконавчого провадження, однак наголошуємо увагу суду на ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» та той факт, що з дати відкриття виконавчого провадження по дату звернення Позивача до суду минуло майже 5 (п`ять) років. 01 серпня 20221 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. копії нотаріальної справи і копії всіх матеріалів, що стали підставою для вчинення ним виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за №12991 від 27.06.2016 про стягнення з [PERSON] на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості на загальну суму 16371, 66 доларів США. Також вказаною ухвалою закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Адвокат Семиполець В.В. подав заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, у відзиві проти розгляду справи без участі їхнього представника не заперечив. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович та представник Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, а також наявні в ній докази, прийшов наступного висновку. Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що твердження представника відповідача в частині пропущеного строку на звернення до суду позивача не є вмотивованим і такими, що заслуговує на увагу, оскільки як зазначалося раніше, перебіг строку позовної давності починається з моменту від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Представник відповідача посилається на копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яку позивач мав отримати після його відкриття. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що позивач взагалі отримував постанову про відкриття виконавчого провадження на які посилається представник відповідача чи отримував будь-які інші документи, які могли свідчити про обізнаність ним про існування даного виконавчого напису. Таким чином суд вважає, що відповідачем не доведений факт того, що позивачем був пропущений трьох річний строк позовної давності для звернення до суду. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та\~\~ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5\~\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 05 вересня 2007 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 49004637 за яким Банк надає Позичальнику Кредит та приймає заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором Предмет застави, а Позичальник приймає Кредит та передає Банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором Предмет застави. В забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №49004637 від 05 вересня 2007 року позивач передав банку в заставу автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, 2007 року випуску, синього кольору, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 27 серпня 2009 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ №2н-217, яким стягнуто заборгованість з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк», за кредитом в загальному розмірі 136\~254 грн. 26 коп. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 49004637, звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль Volkswagen, модель Polo, 2007 року випуску, синього кольору, кузов № [NUMBER] (а.с.30). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16 жовтня 2015 року постановою державного виконавця Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Черухою О.М. виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №2н-217 виданого 27.08.2009 року закінчено. Встановлено, що згідно квитанції виконавчий документ виконано в повному обсязі (а.с.24). 27 червня 2016 року приватним нотаріусом Київськогог міського нотарівального округу Чуловським В.А., вчинено виконавчий напис, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк», заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 16\~371,55 дол.США (а.с. 11). Відповідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. За змістом ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Главою 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно п. 1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. У пункті 1.2 вищезазначеної Інструкції вказано перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3.5 вищезазначеної Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172. Судом було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. копію нотаріальної справи і копії всіх матеріалів, що стали підставою для вчинення ним спірного виконавчого напису. Від приватного нотаріуса надійшла відповідь у якій останній зазначив, що на підставі Додатку 45 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження правил нотаріального діловодства» від 22.12.2010 року № 3253/45 ним 20.01.2020 року було складено Акт про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, який погоджено протоколом № 4 засідання експертної комісії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23 січня 2020 року. На підставі такого Акту відбулося знищення документів, на підставі яких вчинялись у 2016 році виконавчі написи, за закінченням терміну зберігання. Таким чином, у зв`язку з вищезазначеним суд не може перевірити чи були у повному обсязі дотримані приватним нотаріусом вимоги положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при вчиненні виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за №12991 від 27 червня 2016 року. Проте слід зазначити наступне, відповідно постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). Також, відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Суд вважає, що заборгованість не можна вважати безспірною тому, що на підставі судового наказу Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 27 серпня 2009 року прийнятого у справі за № 2Н-217/2009 рік було стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість у загальному розмірі 136254 грн. 26 коп., а також в рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на автомобіль. [PERSON] погасила вказаний борг у повному обсязі, що сталою підстави для закінчення виконавчого провадження та вважала, що грошові зобов`язання перед кредитором виконала у повному обсязі. Відтак, сума заборгованості, яку АТ «Альфа-Банк» вказав у зверненні до приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису (16\~371,11 дол. США) була спірною, оскільки боржник погасивши суму заборгованості за судовим наказом який був виданий раніше та вважав, що за ним відсутня заборгованість за вище вказаним кредитним договором. Також, відповідно п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172, для одержання виконавчого напису подаються : оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З копії кредитного договору №490046037 року, який був підставою для вчинення виконавчого напису нотаріусом, встановлено, що він не посвідчений нотаріально. Таким чином, вказаний виконавчи напис вчинено з порушенням п. 1 вище вказаного переліку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що спірний виконавчий напис від 27 червня 2016 року за реєстровим номером 12991, вчинений приватним нотаріусом Чуловським В.А. з порушенням норм законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню, а позов [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про скасування спірного виконавчого напису слід зазначити наступне. Законодавством передбачений єдиний спосіб скасування виконавчого напису нотаріуса \~звернення до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи, що вимоги позивача в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено, у вимозі про скасування виконавчого напису слід відмовити, оскільки законодавством не передбачено такий спосіб захисту у даній категорії справ. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 г) ст. 8 ЗУ «Про Судовий збір. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави належить стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.. На підставі вищевикладеного, ст. 15, 18 Цивільного кодексу України, ст. 34, 87, 89 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 , п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», ст. 10 - 13, 2, 89,, 259-260, 263-265, 353-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд - На підставі викладеного та

Outcome: partial