Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати недійсним та скасувати наказ Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24.05.2021 року № 21/01-05; поновити на посаді заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 24.05.2021 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 140045 грн. 45 коп.; стягнути з відповідача моральну шкоду 50000 грн. та витрати по оплаті правової допомоги 10000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що наказом Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24.05.2021 року № 21/01-05 його було звільнено з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення він вважає незаконним, у зв`язку з порушенням відповідачем норм ч. 11 ст. 40 КЗпП України, оскільки не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, де він перебував в період з 24.05.2021 року по 08.06.2021 року. Вважає, що таке звільнення суперечить Наказу МОЗ від 13.11.2001 року № 455, оскільки звільнення можливе при перебуванні працівника на лікарняному за одним страховим випадком. Окрім того відповідачем порушено порядок звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням вимог ст. ст. 43, 43-1 КЗпП України, тобто без надання згоди на звільнення профспілковим органом Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, оскільки подання за його присутності не розглядалося. При звільнені, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не проведено повного розрахунку. Вважає, що фактично звільнення спричинене особистими неприязними стосунками з директором інтернату [PERSON] , а дії щодо звільнення позивача завдали йому душевні страждання, принизили в очах співробітників та зіпсували ділову репутацію, що заподіяло моральну шкоду. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнаються повнітю, в зв`язку з чим просить в позові відмовити і з урахуванням остаточного розрахунку вартості правової допомоги, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 9600 грн., посилаючись на те, що [PERSON] згідно наказу № 14/01-05 від 18.10.2016 року з 19.10.2016 року працював на посаді заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату та з 22.12.2020 року по 24.05.2021 року включно перебував на амбулаторному лікуванні. На підставі наказу № 38/01-02 від 06.05.2021 року головному бухгалтеру [PERSON] було доручено здійснити перевірку листків непрацездатності та табелю обліку виходу на роботу [PERSON] з 22.12.2020 року по 22.04.2021 року. 30.04.2021 року директор Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненко І.М. звернувся із поданням № 185/01-13 від 30.04.2021 року до голови профспілкового комітету Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Гречука М.А., в якому просив надати згоду на звільнення [PERSON] з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 05.05.2021 року голові профспілкового комітету Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Гречуку М.А. надано додаткове роз`яснення з приводу надання згоди на звільнення [PERSON] на, що головою профспілкового комітету Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Гречуком М.А. було надано відповідне погодження. Після отримання погодження, відповідно до наказу Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24.05.2021 року № 21/01-05 [PERSON] було звільнено з 25.05.2021 року з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за нез`явлення працівника на роботу більше як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. На думку відповідача, при звільнені не було порушено вимог закону, оскільки звільнення було здійснене із згоди профспілкового комітету Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, а Наказ МОЗ від 13.11.2001 року № 455 значення для звільнення не має, оскільки є підзаконним нормативно-правовим актом та не містить тлумачення з приводу звільнення працівника при перебуванні на лікарняному більше чотирьох місяців. Трудову книжку та копію наказу про звільнення, [PERSON] було направлено поштовим зв`язком та отримано 07.06.2021 року, оскільки останній на з`язок не виходив. Остаточний розрахунок проведено 27.05.2021 року. Важає, що оскільки звільнення позивача здійснено з дотриманням трудового законодавства, вимога щодо стягнення середнього заробітоку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 06.07.2021 року відкрито провадження за вищезазначеною позовною заявою, розгляд справи призначено у підготовче судове засідання, за правилами загального позовного провадження. 04.08.2021 року позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Разом з тим,\~з урахуванням\~думки представника\~відповідача,\~яка повідомила,\~що позивачем\~вони не\~надсилалися та\~не були\~отримані відповідачем,\~відповідно до\~ч.\~9\~ст.\~83 ЦПК України, суд вирішує справу без врахування поданих доказів за наявними матеріалами. 23.01.2023\~року представником\~відповідача в\~судовому засіданні\~подано заяву\~про приєднання\~доказів до\~матеріалів справи,\~які,\~з урахуванням\~думки представника\~позивача,\~що заперечував\~щодо поданої\~заяви,\~судом не\~приймаються,\~оскільки подані\~з порушенням\~вимог \~ч.\~8\~ст.\~83 ЦПК\~України. Ухвалою Катеринопільського\~районного суду\~Черкаської області суду\~від 21.07.2022\~року витребувано\~з Мокрокалигірського психоневрологічного\~інтернату довідку\~про доходи\~ [PERSON] \~за період\~2020\~ 2021\~року. Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 27.10.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. \~ \~ \~ \~Позивач та його представник адвокат Замковенко В.М. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача адвокат Різник В.П. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає, що відповідачем не порушено вимоги трудового законодавства при звільнені [PERSON] .. Директор Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненко І.М. проти задоволення позовних вимог заперечував. Заслухавши пояснення\~осіб,\~які\~беруть\~участь у\~справі,\~допитавши свідка,\~дослідивши\~докази\~у справі,\~суд\~приходить\~до висновку,\~що\~позов\~задоволенню не\~підлягає\~з\~наступних підстав. Згідно із вимогами\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст.\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~ передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] 19.10.2016 року прийнятий на посаду заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, наказ № 14/01-05 від 18.10.2016 року та 25.05.2021 року звільнений з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, наказ № 21/01-05 від 24.05.2021 року. Згідно наказу від 06.05.2021 року № 38/01-02 директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. головному бугахгалтеру [PERSON] доручено здійснити перевірку листків непрацездатності та табелю обліку виходу на роботу [PERSON] з 22.12.2020 року по 22.04.2021 року. На підставі наказу директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. від 24.05.2021 року № 21/01-05 [PERSON] звільнено з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за нез`явлення працівника на роботу більше як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з 25.05.2021 року. Призначено до виплати [PERSON] компенсацію за 34 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 19.10.2020р. по 18.10.2021р.. Відповідно до доповідної записки секретаря Олійник А.І. від 25.05.2021 року в телефонному режимі повідомлено [PERSON] про необхідність отримання трудової книжки. Відповідно до довідки № 296/01-13 від 29.07.2021 року при звільнені [PERSON] розрахункові було виплачено 27.05.2021 року та в зв`язку з несвоєчасною виплатою було нараховано компенсацію в розмірі 577 грн. 72 коп., яку виплачено 15.07.2021 року. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України). Саме по собі розірвання трудового договору з порушенням закону, по суті є безпідставним звільненням. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 5 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної організації (профспілкового представника) допускається, якщо первинна профспілкова організація відсутня. Керівник приймає рішення про звільнення на підставі запису у табелі обліку робочого часу та листків непрацездатності. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотиримісячного строку. Відсутність на робочому місці протягом чотирьох місяців обов`язково повинна бути підтверджена наявністю листків непрацездатності, у разі їх відсутності підставою звільнення буде п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок. Умовою звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі протягом чотирьох місяців підряд, але вихід працівника хоча б на один день перериває обчислення цього строку (ВССУ, справа N 6-12110св15, 17.06.2015). Отже, застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. \~ \~ \~ \~Як вбачається з поданих суду листків непрацездатності, позивач перебував на лікарняному: з 22 грудня 2020 року до 31 грудня 2020 року, стати до роботи - 01 січня 2021 року; з 04 січня 2021 року до 13 січня 2021 року, стати до роботи - 14 січня 2021 року; з 14 січня 2021 року до 02 лютого 2021 року, стати до роботи - 03 лютого 2021 року; з 03 лютого 2021 року до 12 лютого 2021 року, стати до роботи - 13 лютого 2021 року; з 15 лютого 2021 року до 24 лютого 2021 року, стати до роботи - 25 лютого 2021 року; з 25 лютого 2021 року до 26 березня 2021 року, стати до роботи - 27 березня 2021 року; з 29 березня 2021 року до 07 квітня 2021 року, стати до роботи - 08 квітня 2021 року; з 08 квітня 2021 року до 07 травня 2021 року, стати до роботи - 08 травня 2021 року; з 11 травня 2021 року до 21 травня 2021 року, стати до роботи - 22 травня 2021 року; з 24 травня 2021 року до 07 червня 2021 року, стати до роботи - 08 червня 2021 року. В спірному випадку, тобто на день звільнення 24.05.2021 року, позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю більше чотирьох місяців підряд. Зазначені обставини також підтверджуються табелями облікового використання робочого часу, копії яких знаходяться в матеріалах справи. У разі захворювання працівника на певні захворювання законодавством встановлено триваліший строк збереження за працівником робочого місця. Зокрема, статтями\~20,\~21 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз» від 5 липня 2001 року № 2586-III\~передбачено, що в разі захворювання працівника на туберкульоз за ним зберігається місце роботи на весь період лікування такого хворого. За змістом\~статті 11 Закону України «Про охорону праці»\~за працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності незалежно від того, з чиєї вини стався нещасний випадок на виробництві, що призвів до каліцтва або виникнення професійного захворювання. Згідно пункту 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року № 455, тимчасова непрацездатність працівника підтверджується листком тимчасової непрацездатності. Відповідно до статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховик здійснює перевірку обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності в закладах охорони здоров`я, а саме порядку передбаченому\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року № 455. Зі змісту пунктів 1.8, 2.1 вказаної Інструкції вбачається, що листок непрацездатності (довідка) видається і закривається в одному лікувально-профілактичному закладі, а при наявності показань може бути продовжений в іншому. Листок непрацездатності у разі захворювання чи травми видається на весь період тимчасової непрацездатності, до її відновлення або до встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією (МСЕК). Згідно пункту 4.1 вказаної Інструкції, при наявності стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у тому випадку, коли хворий був звільнений від роботи протягом чотирьох місяців з дня настання тимчасової непрацездатності чи протягом п`яти місяців у зв`язку з одним і тим самим захворюванням за останні дванадцять місяців, а при захворюванні на туберкульоз - протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності, ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання або лікування протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності направляють хворого для огляду в медико-соціальну експертну комісію (МСЕК). У разі визнання хворого інвалідом листок непрацездатності закривається днем надходження документів хворого на МСЕК, дата встановлення інвалідності обов`язково вказується у листку непрацездатності. Не визнаються інвалідами наступні особи: у разі визнання їх працездатними термін тимчасової непрацездатності закінчується датою огляду в МСЕК; у разі визнання їх непрацездатними листок непрацездатності продовжується до відновлення працездатності або повторного направлення до МСЕК. Як встановлено в судовому заміданні відповідач є інвалідом 2 групи з 10.05.2012 року відповідно довідки до аку огляду МСЕК від 10.05.2012 року, що відношення до перебування на лікарняному в період з 22.12.2020 року по 22.04.2021 року не має. Інших доказів щодо можливих порушень зі сторони відповідача Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої\~наказом Міністерства\~охорони здоров`я\~України від\~13.11.2001\~року №\~455 суду не надано. Крім того, твердження позивача про перебування на робочому місці 30.04.2021 року, в зв`язку з отриманням в цей день першої дози вакцини проти Covid-19 судом сприймаються критично, оскільки в цей день [PERSON] знаходився на лікарняному, на робочому місці був відсутній, а вакцинація на базі підприємства не є доказом перебування на роботі, враховуючи, що друга доза вакцини проти Covid-19 [PERSON] отримана на тому ж підприємстві 28.05.2021 року, тобто після фактичного звільнення 24.05.2021 року. Окрім цього, як встановлено судом з оцінки листків непрацездатності, пояснень позивача, змісту позовної заяви, тимчасова непрацездатність [PERSON] спричинена різними захворюваннями, які однак не пов`язані з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, та не давали права на більш тривалий строк збереження за ним робочого місця на час його непрацездатності. За таких обставин, суд вважає, що у працедавця 25.05.2021 року було право для звільнення [PERSON] на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки тимчасова непрацездатність позивача складала більше чотирьох місяців підряд, його захворювання не були визнані МСЕК такими, що пов`язані з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, і не є захворюванням на туберкульоз. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до\~Закону України\~"Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян. Матеріали справи містять засвідчений Статут «Первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату профспілки працівників соціальної сфери України», де, зокрема, р. 4.6 визначено повноваження профспілкового комітету первинної профспілкової організації, яка відповідно до п. 10 дає згоду або відмову від дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Так, відповідно до копії погодження наданого Головою первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату профспілки працівників соціальної сфери України Гречуком М.А., на лист від 03.05.2021р. профспілка надала згоду на звільнення [PERSON] згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що [PERSON] є членом первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату суду не надано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є головою первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, суду показав, що погодження, профспілки на звільнення або не звільнення [PERSON] з займаної посади згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України профспілкою не надавалося, оскільки збори членів профспілки з цього питання не проводилися та будь які рішення не приймалися, а надана суду копія погодження була написана ним під тиском, після звільнення [PERSON] .. За вказаних обставин, судом встановлено, що звільнення [PERSON] належним чином не погоджувалося з первинною профспілковою організацією Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату. Разом з тим, щодо доводів представника позивача про те, що звільнення [PERSON] відбулось без належного погодження з боку профспілкової організації, то суд приходить до висновку, що вказані обставини не мали значення при прийнятті наказу № 21/01 від 24.05.2021 року, оскільки до спірних правовідносин переважне право має застосування норма закону, а саме: пункту 6 частини 1\~статті 43-1 КЗпП України, враховуючи, що на день звільнення [PERSON] займав керівну посаду заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату. Оскільки законність прийняття\~наказу №\~21/01-05\~від 24.05.2021\~року підтверджується\~матеріалами справи,\~достатніх доказів\~на підтвердження\~того,\~що позивач\~був членом\~первинної профспілкової\~організації на\~час винесення\~оскаржуваного наказу\~в матеріалах\~справи немає\~та звільнення\~з посади\~заступника директора можливе з застосуванням п. 6 ч.1 ст. 43-1 КЗпП України, а тому суд, не вбачає підстав для зупинення провадження у справі для запитання відповідного органу щодо згоди на звільнення, як визначено висновком наданим у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 336/5828/16.\~ Також суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що його звільнення суперечить Наказу МОЗ від 13.11.2001 року № 455 «Про затвердження інструкції з видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», на переконання позивача таке, звільнення можливе при перебуванні працівника на лікарняному за одним страховим випадком, оскільки погоджується з запереченнями відповідача, та приходить до висновку, що зазначений Наказ не містить тлумачення з приводу звільнення працівника при перебуванні на лікарняному більше чотирьох місяців. Докази надані сторонами по справі з приводу скорочення штатної посади заступника директора, після звільнення [PERSON] судом до уваги не приймаються, оскільки надані поза межами позовних вимог та заперечень щодо них. Таким чином, дослідивши докази в межах заявлених позовних вимог суд вважає, що відсутні правові підстави для висновку про те, що відповідачем протиправно звільнено [PERSON] з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату та припинено з ним трудові відносини відповідно до п. 5 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України. За правилами ч. 1 ст. 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки підстав для визнання недійсним наказу не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про поновлення на посаді заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, стягнення середнього заробітоку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що в позові відмовлено повнітю, а відповідачем по справі заявлено вимогу про відшкодування судових витрат понесених ним під час розгляду справи, а саме на оплату правової допомоги у розмірі 9600 грн., суд вважає за необхідне покласти зазначені витрати на позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved