Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

У березні 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Батрин С.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що позивач перебував в шлюбі з відповідачкою з 14 травня 2005 року по 13 березня 2018 року, за час спільного проживання у шлюбі сторони набули у власність земельну ділянку площею 0,1529 га, розташовану на території с. Малютянка Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що оформлена договором дарування від 26 липня 2006 року та державним актом на право власності на земельну ділянку на ім`я Відповідача, та житловий будинок садибного типу , що збудований на вказаній земельній ділянці за реєстраційною адресою: [ADDRESS] , що оформлений на ім`я Відповідача. Відповідачка вчиняє перепони Позивачеві у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження відносно будинку та земельної ділянки, користуючись тим, що право власності на нерухомість зареєстроване на її ім`я. Відповідачка позбавила Позивача доступу та права користування будинком, самовільно уклала договір на його охорону з третіми особами, не повідомляючи останніх про майнові права позивача. Позивач вважає, що вказане є свідченням порушення права його власності. На підставі викладеного, представник позивача просив суд: - здійснити поділ об`єкта спільної сумісної власності - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 217, 8 кв.м., житлова площа 81,4 кв. м., опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», реєстраційний номер нерухомого майна 343364432224; - визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 217, 8 кв.м., житлова площа 81,4 кв. м., опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», реєстраційний номер нерухомого майна 343364432224; - визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 217, 8 кв.м., житлова площа 81,4 кв. м., опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», реєстраційний номер нерухомого майна 343364432224; - визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ земельної ділянки площею 0,1529 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 3222484201:01:003:0148. - визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ земельної ділянки площею 0,1529 га, розташованої за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 3222484201:01:003:0148; - здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 29 вересня 2021 року у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] подав заяву [PERSON] про поновлення строку на подання зустрічного позову та зустрічний позов від [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що 14 травня 2005 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, а 26 липня 2006 року на підставі договору дарування за рест.№1-2395 вона отримала в дар від свого батька [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222484201:01:003:0148, загальною площею, 1529 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Зазначає, що того ж року придбано будівельні матеріали та розпочато будівництво житлового будинку за кошти її батьків. Вказує, що проживаючи подружжям із відповідачем вони не мали фінансових можливостей для будівництва, оскільки [PERSON] працював у поліції і отримував невелику заробітну плату. Стверджує, з жовтня 2012 року шлюбні відносини із відповідачем були фактично припинені, що підтверджується змістом позовної заяви про розірвання шлюбу, поданої 03 січня 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва, а також встановлено Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року у справі № 752/397/18. При цьому, позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач залишив сім`ю та забрав усі документи, в тому числі ті, що стосувалися поточного будівництва. Зазначає, що для закінчення будівельних робіт з будівництва будинку, нею було залучено у позику грошові кошти у сумі 50 000 доларів США. Також вказує, що формально право власності на житловий будинок було зареєстроване та набуто нею під час шлюбу, водночас будь-які шлюбно-сімейні відносини між позивачем та відповідачем станом на жовтень 2012 року не існували. Зазначає, що оскільки набуття права власності на спірне майно відбулось нею після припинення фактичних шлюбних відносин, а також витрачання для будівництва коштів, які були залучені нею шляхом отримання позики та повернуті особисто, вважає відповідне майно особистою приватною власністю, підтвердженою належними правовстановлюючими документами. Тому, просить суд: - винести рішення, яким визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача, понесені нею судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2021 року поновлено відповідачу строк подачі зустрічного позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на житловий будинок до спільного розгляду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та призначено підготовче судове засідання у вказаній цивільній справі. 20 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Батрина С.В. за зустрічним позовом на зустрічну позовну заяву про визнання особистої приватної власності на житловий будинок. В обґрунтування відзиву на зустрічну позовну заяву представник відповідача зазначив, що паво власності на будинок виникло за час перебування сторін у шлюбі. Посилання Відповідача за первісним позовом на зворотнє є маніпуляцією, оскільки судовим рішенням про розірвання шлюбу не встановлено, що сторони не проживали разом з 2012 року. Весь час до юридичного розлучення сторони проживали разом та виховували дітей. Крім того, в 2016 році подружжя спільно з дітьми відвідувало Канарські острови, а в 2017 році - Ніццу. Крім того, Позивачка за зустрічним позовом взагалі не надає жодного доказу на підтвердження того, що будинок будувався за її особисті кошти, або за фінансової участі членів її родини. Доказів отримання Позивачем за зустрічним позовом позики в сумі 50 000 доларів США для будівництва спірного будинку до матеріалів справи не долучено. Як і не долучено доказів того, що вона приймала участь у будівництві вказаного будинку. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільні справ за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на житловий будинок. У відкрите судове засідання представник позивача за первісним позовом не з`явився, надав письмові пояснення (дебати) та заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив суд ухвалити рішення у справі згідно доказів, які містяться в матеріалах справи, позов підтримав та просив його задовольнити, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав у повному обсязі. У відкрите судове засідання представник відповідача за первісним позовом не з`явився, надав письмові пояснення, в яких просив суд ухвалити рішення у справі згідно доказів, які містяться в матеріалах справи, позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Просив задовольнити зустрічний позов. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск 15), 27 квітня 2016 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Норми у статтях 57, 60 СК Кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Судом встановлено, що 14 травня 2005 року виконкомом Кушницької сільської ради Іршавського району Закарпатської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складений відповідний актовий запис №13. У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: донька [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією рішення Голосіївського районного суду міста Києва в справі № 752/397/18 від 13 березня 2018 року. При розгляді справи судом з`ясовано, що у січні 2018 року відповідачка [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва в справі № 752/397/18 від 13 березня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 14 травня 2005 року виконкомом Кушницької сільської ради Іршавського району Закарпатської області за актовим записом №13 розірвано. На підставі договору дарування від 26 липня 2006 року зареєстрованого державним нотаріусом Дудкіною Н.В. в реєстрі за №1-2395, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку загальною площею 0,1529 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Відповідно до копії свідоцтва на право власності від 18 квітня 2014 року індексний № 20714645, Серія [NUMBER] та копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 20714841 житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 217, 8 кв.м., житлова площа 81,4 кв. м., опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3» на праві приватної власності належить [PERSON] , номер запису про право власності 5409192, дата державної реєстрації 15 квітня 2014 року. Вказані обставини, сторонами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Представник позивача за первісним позовом на підтвердження того факту, що під час шлюбу сторонами був збудований будинок посилається на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 241972221 від 27 січня 2021 року, відповідно до якої державну реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 217, 8 кв.м., житлова площа 81,4 кв. м., опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3» здійснено за Відповідачем 15 квітня 2014 року, тобто, в період перебування сторін у шлюбі, а тому вказаний будинок належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Натомість відповідачка за первісним позовом зазначає, що подружжя з 2012 року фактично припинило шлюбні відносини та не проживали разом, будівельні матеріали було придбано та розпочато будівництво спірного будинку за кошти її батьків. Зазначає, що проживаючи подружжям із відповідачем, вони не мали фінансових можливостей для будівництва, оскільки [PERSON] працював у поліції і отримував невелику заробітну плату. Окрім того, для закінчення будівельних робіт з будівництва будинку, нею було залучено у позику грошові кошти у сумі 50 000 доларів США, тому необхідно визнати вказаний будинок її особистою власністю. Частиною першою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, спірний об`єкт будинковолодіння був набутий (збудований) сторонами під час шлюбу, які на час будівництва вказаного об`єкту були однією сім`єю, оскільки іншого судом встановлено не було. Посилання позивача за зустрічним позовом на фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з жовтня 2012 року та на підтвердження вказаного факту змістом позовної заяви про розірвання шлюбу, поданої [PERSON] до Голосіївського районного суду м. Києва та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року у справі № 752/397/18, суд не приймає до уваги з огляду на той факт, що зміст позовної заяви не може вважатися доказом по справі, оскільки містить суб`єктивний виклад обставин заявника, а судовим рішенням, на яке посилається Відповідач не встановлено факту не проживання сторін однією сім`єю з 2012 року. Щодо посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірний будинок будувався переважно за кошти її батьків, оскільки молоде подружжя не мало достатнього заробітку, а в подальшому для завершення будівництва [PERSON] отримала в позику кошти в сумі 50 000 доларів США, які були повернуті позикодавцю нею особисто, суд вважає, що вказані твердження позивача за зустрічним позовом не підтверджені жодним доказом, а відтак суд не бере до уваги такі доводи. Презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем за первісним позовом під час розгляду справи не спростовано. Враховуючи, що спірний об`єкт збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає що наявні правові підстави для задоволення первісного позову в частині визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 частині на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . А відтак, не підлягає задоволенню вимога позивача за зустрічним позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Щодо вимоги позивача за первісним позовом про визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 частині на земельну ділянку площею 0,1529 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 3222484201:01:003:0148, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. А відтак посилання Відповідача за первісним позовом на те, що спірна земельна ділянка була отримана нею в дар 26 липня 2005 року на підставі договору дарування за реєстраційним № 1-2395 від її батька [PERSON] , а тому є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу повністю спростовується наведеними вище положеннями законодавства. Враховуючи викладене, а також те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову повністю та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 6 810,00 грн.

Outcome: approved