Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулась до Немирівського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про усунення порушень прав власності на житлове приміщення, мотивуючи її тим, що у приватній власності позивачки знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, розміщений по [ADDRESS] , де вона постійно проживає та зареєстрована. Вказане житло належить їй на праві приватної власності на підставі Договору купівлі- продажу від 20 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, відповідно до якого вона придбала житловий будинок у [PERSON] та [PERSON] , який належав їм на праві спільної часткової власності. Право власності на вказане нерухоме майно за нею було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг від 20 липня 2021 року. Як виявилось вже після укладеного Договору купівлі-продажу у даному житловому будинку були зареєстровані: [PERSON] , 1981 року народження, [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, які являються родичами колишніх власників житла. Позивачка звернулась до Немирівської міської ради із письмовими заявами про зняття всіх перерахованих вище осіб із реєстраційного обліку у її житлі. Так, Немирівською міською радою було знято з реєстраційного обліку [PERSON] , 1981 року народження, [PERSON] , 2002 року народження, та [PERSON] , 2004 року народження. Однак, відповідачку - [PERSON] , 1984 року народження, та її двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, не було знято з реєстраційного обліку по причині того, що (як і було роз`яснено відповідальними працівниками Немирівської міської ради) необхідно письмову згоду відповідачки [PERSON] на зняття з реєстраційного обліку її неповнолітніх дітей. Позивачка звернулась до одного із колишніх власників житлового будинку - відповідачки [PERSON] , жительки м. Немирова, для якої відповідачка [PERSON] являється свекрухою, а [PERSON] та [PERSON] - внуками, з метою посприяти вирішити зазначену проблему. Однак, [PERSON] пояснила, що не знала про те, що зазначені особи є зареєстровані у житловому будинку, який розміщений по [ADDRESS] , власником якого вона була. Крім того, вона зазначила, що і відповідачка [PERSON] разом з її двома дітьми - [PERSON] та [PERSON] , які народились на території Російської Федерації, ніколи в даному житловому будинку не проживали взагалі. Таким чином, будучи зареєстрованим у житлі позивачки, відповідачка [PERSON] , 1984 року народження, та її двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, порушують її - позивача конституційне право, як законного власника, володільця - вільно розпоряджатися своїм майном, а саме - житловим будинком, розміщеного по [ADDRESS] . Таким чином позивачка змушена звернутись до суду із даної позовною заявою. Заяви, клопотання позивача, відповідача Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Від відповідачки [PERSON] 01.12.2022 року на адресу суду надійшла заява, відповідно до змісту якої, відповідачка позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання. Відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, відповідач до суду не подала, заяв про визнання позовних вимог чи відкладення розгляду справи до суду не надходило, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 28.10.2022 року. Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали судді від 28.10.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Дослідивши матеріали справи, а саме: паспорт позивача [PERSON] (а.с.6), договір купівлі-продажу житлового будинку від 26 липня 2021 року (а.с.7-9), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с.10), технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-13), заяви власника житла про зняття особи із зареєстрованого місця проживання (а.с.14-16), витяги з реєстру територіальної громади (а.с.17-19), та враховуючи визнання позову одним із відповідачів, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони представлені із дотриманням вимог закону, ніким не оскаржуються та не суперечать один одному. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно із ст. 150 ЖК України , громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України , статті 316- 319 ЦК ). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71 , 72 , 116 , 156 ЖК УРСР ; стаття 405 ЦК ), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідност.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Крім цього, у відповідності зі ст. ст.150,155 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності житловий будинок, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, та не можуть бути позбавлені права користування житловим будинком. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. За приписами статті 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Обставин щодо створення відповідачу будь-яких перешкод у проживанні в спірному житловому приміщенні або про поважність причин власної відсутності відповідачем [PERSON] не заявлено. Висновки суду Враховуючи наведене та вимоги діючого законодавства, а також те, що позивачка, як власник нерухомого майна має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, відповідачі створюють позивачу перешкоди у здійсненні нею свого права користування та розпорядження особистим нерухомим майном та позбавляють можливості використовувати житловий будинок за власним розсудом, а також фактично відсутні у зазначеному будинку більше шести місців, а тому сукупність встановлених обставин визначає застережені законом підстави визнання відповідачів особами, які втратили право користуванням житловим будинком, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у межах заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: approved