Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до ФОП [PERSON] , про стягнення коштів. Позов обґрунтований наступними обставинами. 18.10.2021 року між сторонами укладено договір підряду № 4965 відповідно до умов якого відповідач зобов`язався розробити та встановити за визначеною позивачем адресою корпусні меблі (кухню) у строк 28-38 робочих днів. Позивач вказав, що відповідно до п. 1 Розділу 2 договору загальна вартість договору складає фіксовану суму 156053 гривень. Пунктом 2 Розділу 2 договору визначено порядок оплати, відповідно до якого позивач вносить 70% від вартості (78900 грн) в якості авансу, решту коштів повинно бути сплачено в день отримання меблів. Також, позивач вказує, що на виконання взятих на себе зобов`язань 18.10.2021 позивачем на користь відповідача було сплачено грошові кошти, в розмірі 78900 грн. В подальшому, ні в передбачений договором строк, ні згодом, відповідач не приступив до виконання обумовлених договором робіт. Як стверджує позивач, 26.01.2022 року, на його адресу від відповідача надійшов лист-повідомлення, з якого слідує, що внаслідок пандемії коронавірусу відповідач не має змоги виконати взяті на себе зобов`язання за укладеним договором, та пропонує застосування реституції шляхом повернення сторін у становище, яке існувало до укладання договору. Разом з тим, відповідач визнає свій обов`язок з повернення отриманих від відповідача коштів, однак пропонує здійснювати таке повернення з розстрочкою платежу на 6 місяців. Позивач вказав, що на вказані умови позивач відмовився та 04.02.2022 року направив на адресу відповідача повідомлення про відмову від договору на підставі ст. 849 ЦК України. Одночасно з повідомленням про відмову від договору, позивачем було зазначено про необхідність повернення грошових коштів у повному обсязі у строк не пізніше 11.02.2022 року. Позивач стверджує, що у вказаний строк, грошові кошти відповідачем не повернуто, від діалогу останній ухиляється, що вказує на порушення прав та законних інтересів позивача. Крім того, позивач вказав, що їй було завдано моральної шкоди, оскільки, позивач та її родина опинились в ситуації, коли вони позбавлені того, на що розраховували, а саме: встановлення меблів у новій квартирі. Зазначене зумовило необхідність пошуку інших підрядників, що змістило строки виконання інших робіт та завершення ремонту в цілому. Позивач перебуває в постійному нервовому напруженні. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 78900,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 01.11.2022 року, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Враховуючи викладене, сторони у судове засідання не викликалися. Відповідач про судові засідання повідомлялась належним чином (а. с. 40, 42). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що згідно Договору підряду № 4965 ФОП [PERSON] зобов`язався розробити та встановити за визначеною позивачем адресою корпусні меблі (кухню) у строк 28-38 робочих днів (а. с. 11 18). Відповідно до п. 1 Розділу 2 договору загальна вартість договору складає фіксовану суму 156053 гривень. Пунктом 2 Розділу 2 договору визначено порядок оплати, відповідно до якого позивач вносить 70% від вартості (78900 грн) в якості авансу, решту коштів повинно бути сплачено в день отримання меблів. 18.10.2021 позивачем на користь відповідача було сплачено грошові кошти, в розмірі 78900 грн (а. с. 9). В передбачений договором строк, та до часу звернення до суду з позовом, відповідач не приступив до виконання обумовлених договором робіт. Згідно до Листа-повідомлення 26.01.2022 року, на адресу позивача надійшов лист-повідомлення, з якого слідує, що внаслідок пандемії коронавірусу відповідач не має змоги виконати взяті на себе зобов`язання за укладеним договором, та пропонує застосування реституції шляхом повернення сторін у становище, яке існувало до укладання договору. Відповідач визнав свій обов`язок з повернення отриманих від відповідача коштів, однак запропонував здійснювати таке повернення з розстрочкою платежу на 6 місяців по 13150,00 грн. щомісячно (а. с. 19). 04.02.2022 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення про відмову від договору на підставі ст. 849 ЦК України. Також, згідно до вказаного повідомлення, позивачем було зазначено про необхідність повернення грошових коштів у повному обсязі у строк не пізніше 11.02.2022 року (а. с. 20 21). Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно з ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 849 ЦК України передбачено право замовника відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків, у разі якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим. При цьому, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Аналіз наведених норм дозволяє дійти до висновку, що одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом. Однак , припиненням дії договору підряду така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав. Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 ЦК України зазначала також Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17. Відповідно до ст. 615 ЦК України припинення договору не звільняє вину сторону від відповідальності за порушення його умов, що мало місце під час дії договору. Стосовно посилання відповідача у Листі-повідомленні, від 26.01.2022 року, на наявність форс мажорних обставин, які, на його думку, звільняють його від відповідальності за порушення договору, то суд погоджується із твердженнями позивача, що пандемія була наявна і на момент укладення договору, а тому відповідач був обізнаний про наявність таких обставин, і все ж таки прийняв на себе зобов`язання за договором, а по друге сам по собі факт запровадження карантину не є форс-мажорною обставиною в розумінні чинного законодавства, оскільки відповідачем не обґрунтовано причинно-наслідкового зв`язку між запровадженням карантину та неможливістю виконання зобов`язання, а також не надано передбачені законом докази (сертифікат ТПП). Таким чином, вищевказане свідчить про обгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми сплаченого авансу у розмірі 78900,00 грн. Щодо вимог позивача стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди на його користь, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 611 ЦК України сторона договору, права якої порушені його невиконанням вправі вимагати відшкодування моральної шкоди. Позивач зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань вона отримала зазнала значних немайнових втрат, які негативно позначилися на її житті та житті її сім`ї. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 5 ( v0005700-01 ) від 25.05.2001 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, позивач зазначає, що вона та її родина опинились в ситуації, коли вони позбавлені того, на що розраховували, а саме: встановлення меблів у новій квартирі. Зазначене зумовило необхідність пошуку інших підрядників, що змістило строки виконання інших робіт та завершення ремонту в цілому. Крім того, як вказала позивач, вона перебуває в постійному нервовому напруженні обумовленому неможливістю користуватись житлом до завершення ремонту, переживаннями з приводу повернення сплачених коштів, які для неї є значною сумою, накопичення якої вартувало тривалого часу та зусиль. Перебування в такому стані, зумовило погіршення загального самопочуття позивача, призвело до ефекту пригнічення, відобразилось на повсякденному житті. Разом з цим, будь-яких доказів понесення моральних страждань відповідач не надала. Суд зазначає, що оцінка позивача щодо отриманої нею моральної шкоди базується виключно на усних твердженнях та не має правового підґрунтя. Однак, з огляду на досліджені матеріали справи, суд вважає, що певної моральної шкоди позивач все ж таки зазнала та відношенням до цих дій самого заподіювача шкоди, який не надав до суду жодних доказів сприяння позивачеві відновити його порушені права. Так, поняття моральної (немайнової) шкоди й порядок її відшкодування визначаються статтею 23 Цивільного кодексу України. Згідно вказаної норми, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», надісланих листом Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797 (в редакції від 20.09.2013), в п.6.4 вказано, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У зв`язку з наведеним вище, проаналізувавши шкоду, завдану позивачу з боку відповідача, оцінивши глибину його фізичних та душевних страждань, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь суми моральної шкоди, а саме: у розмірі 5000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Витрати позивача по сплаті судового збору у справі становлять 992,40 грн. (а. с. 1), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial