Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про зобов`язання вчинити певні дії. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд зобов`язати відповідача АТ «УкрСиббанк» повернути позивачу [PERSON] оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 11 липня 2000 року та зареєстрованого за реєстровим №1н-1996 або його дублікат, в разі встановлення, за можливе, факту втрати оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 11 липня 200 року та зареєстрованого за реєстровим №1н-1996. Вимоги позову обґрунтовані тим, що актом прийому-передачі документів від 10 жовтня 2008 року [PERSON] передала, а банк (АТ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №140 АКІБ «УкрСиббанк» Плахути В.В.) прийняв на відповідальне зберігання документ - свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що протягом певного терміну вона зверталась до банку, проте її направили до іншого відділення банку, після чого позивач звернулась із письмовою заявою, направленою рекомендованим листом 03 серпня 2021 року, проте не отримала належної відповіді. 23 вересня 2021 року позивач повторно письмово звернулась безпосередньо до головного офісу АТ «УкрСиббанк», проте відповіді на звернення не отримано. Позивач вважає, що відсутність у неї правовстановлюючого документа на майно позбавляє її права користування, володіння та розпорядження цим майном, зокрема при встановлені лічильників на газо-водопостачання, реєстрації позивача за місцем проживання тощо, в чому позивач вбачає чинення з боку відповідача перешкод у здійсненні права власності. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року даний позов та заяву про забезпечення позову передано за підсудністю для розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва. (а.с.16-17) Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишено без змін. (а.с.36-38) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 65-66). Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року відмовлено в задоволені заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. (а.с.67-68) Позивачем копія ухвали суду про відкриття провадження отримана 30 вересня 2022 року, відповідачем копія ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими документами отримана 03 жовтня 2022 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилається на порушення відповідачем своїх прав, як власника квартири, на користування, володіння та розпорядження майном, з огляду на те, що відповідач прийняв на відповідальне зберігання правовстановлюючий документ на нерухоме майно - квартиру, що належить позивачеві на праві приватної власності, посилаючись на неотримання письмової відповіді на направлені нею відповідачеві письмові заяви. Як убачається з матеріалів справи, 11 липня 2000 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване за реєстровим №1н-1996, на спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] (а.с.55). За актом прийому-передачі документів від 10 жовтня 2008 року [PERSON] (клієнт) передала, а АТ «УкрСиббанк» прийняло на відповідальне зберігання свідоцтво про право на спадщину за законом, на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.54) 03 серпня 2021 року [PERSON] направила до АТ «УкрСиббанк» заяву, в якій просила повернути їй оригінал правовстановлюючого документу на квартира [ADDRESS] . (а.с.56) 23 вересня 2021 року [PERSON] подала до АТ «УкрСиббанк» заяву, в якій просила терміново розібратися в ситуації, що сталася з приводу неналежного зберігання правовстановлюючого документу на її майно - свідоцтва про право на спадщину за законом (втрата або знищення), а в разі, якщо не буде знайдено даного документа - застосувати від імені банку заходи щодо відновлення свідоцтва за рахунок банку на підставі складеної банком довідки про втрату або знищення цього документу. (а.с.57-58) Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року (справа №755/17119/21) відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] , третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Ярослав Вікторович про усунення перешкод у здійсненні права власності. Вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року (справа №755/17119/21) встановлено наступне: «Встановлено, що 10.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11402960000 (далі - кредитний договір). Відповідно до п. 1.2.1 кредитного договору, сума кредиту складає 50500,00 доларів США 00 центів. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 248818,55 грн. за курсом Національного банку України на день укладення Договору. В забезпечення виконання умов кредитного договору за зобов`язаннями позичальника [PERSON] 10 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 95090, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильківською В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3401 (далі - договір іпотеки). За умовами п. 1.1. договору іпотеки, іпотекодавець [PERSON] в забезпечення усіх зобов`язань боржника перед іпотекодержателем за кредитним договором, передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 11 липня 2000 року за реєстровим № 1н-1996 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09 серпня 2000 року за № 31914 в реєстровій книзі № д. 136-235 і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на Предмет іпотеки.» «17 листопада 2010 року Святошинським районним судом м. Києва у справі №2-3309/2010 ухвалено рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму боргу в розмірі 527286,00 грн. та 1820,00 грн. судових витрат, а всього 529106 гривень. У подальшому ПАТ «УкрСиббанк» зверталось до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами розгляду спору рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року у справі № 755/17733/17 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі №755/17733/17 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року скасоване. Ухвалено по справі нове рішення, яким задоволено позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості в сумі 527 286 грн. перед Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк». Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 4000 грн. 05.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65976837 з примусового виконання виконавчого листа № 755/17733/17 виданого 10.06.2020 року Київським апеляційним судом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості в сумі 527 286 грн. перед ПАТ «УкрСиббанк».» З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки постановлено вважати неподаною та повернути заявнику. Також з Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа - [PERSON] . З наведеного вбачається, що в день укладання між АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] 10 жовтня 2008 року договору іпотеки, цього ж числа позивачем було передано банку правовстановлюючий документ на предмет іпотеки та в подальшому за рішенням суду, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки та видано виконавчий лист, який знаходиться на примусовому виконанні. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.(ч. 2 ст. 321 ЦК України) Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника; Іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. (ч.1 ст.9 Закону України «Про іпотеку») За правилами, визначеними ч.3 ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідно до ч.4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Це положення визначено й ч. 1 ст. 15 ЦК України. Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 ЦПК України) Позивач, згідно доводів позовної заяви, вбачає порушення відповідачем її права власності, яке зокрема полягає в позбавленні її прав на встановлення лічильників на газо- та водопостачання, а також реєстрації місця проживання позивача за вищевказаною адресою. Проте позивачем не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження порушення відповідачем саме права власності позивача на квартиру, враховуючи визначені законом обмеження іпотекодавця на розпорядження переданим в іпотеку майном, а також звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. Доказів того, що позивач зверталась до вповноважених органів з метою реєстрації свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] та їй в цьому було відмовлено, матеріали справи не містять, як і доказів неможливості встановлення будь-яких лічильників за вищевказаною адресою. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача. Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про зобов`язання вчинити певні дії, через недоведеність порушення відповідачем прав позивача, як власника майна, за захистом якого вона звернулась до суду з даним позовом. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed