Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

23 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (далі ДСП «Чорнобильська АЕС», ДСП ЧАЕС) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що з серпня 1993 року він постійно працював на ДСП «Чорнобильська АЕС». У зв`язку з реорганізацією ДП «Управління забезпечення функціонування об`єктів Чорнобильської АЕС» (далі - ДП УЗФО ЧАЕС) він був переведений на посаду майстра з ремонту 3 групи транспортного цеху ДСП «Чорнобильська АЕС». У грудні 2021 року йому було вручене попередження № 921 від 24.12.2021, в якому адміністрацією ДСП ЧАЕС повідомлено про скорочення його посади відповідно до статті 49-2 КЗпП України та наказу ДСП ЧАЕС № 116-ш/р від 17.12.2021 «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ»; запропоновано переведення на посаду водія автотранспортних засобів або на посаду слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів 4 розряду; зазначено про необхідність викласти рішення щодо переведення або відмови у письмовому вигляді ( у формі заяви) та вказано, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду, трудовий договір буде розірвано на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з достроковим зняттям ЧАЕС з експлуатації у термін відповідно до чинного законодавства. 19 липня 2022 року наказом ДСП ЧАЕС № 123-ос від 18.07.2022 «Про припинення трудового договору» він був звільнений з посади майстра з ремонту 3 групи ТрЦ/ Ремонтно механічні майстерні у зв`язку з достроковим зняттям Чорнобильської АЕС з експлуатації, п. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі попередження про скорочення №921 від 24.12.2021. Вважає, що відповідач при його звільненні грубо порушив вимоги статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, тому звільнення є незаконним з таких підстав: - наказ №116 ш/р від 17.12.2021 «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ», яким було виключено посаду майстра з ремонту 3 групи/Ремонтно-механічні майстерні, не містить погодження з уповноваженим органом на внесення змін до штатного розпису ТрЦ; - відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені статтею 43 КЗпП України, та не звертався з обґрунтованим письмовим поданням про розірвання трудового договору з ним; - відсутні докази змін в організації виробництва і праці, які б стали підставою для скорочення його посади; - відсутні докази, що він відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноваженим ним орган не мав можливості перевести його за згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві протягом тривалого періоду, який минув з моменту вручення йому попередження по день звільнення з роботи; - відповідач не перевірив наявність в нього переважного права на залишення на роботі, оскільки не здійснив порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації щодо тих працівників, які залишилися на роботі, та його, не дивлячись на те, що ступінь його кваліфікації та продуктивності праці надавали йому переважне право на залишення на роботі, а в транспортному цеху на грудень 2021 року перебувало більше 100 працівників, проте виключено зі штатного розпису лише його посаду; - відповідач допустив упереджене ставлення до нього, що є дискримінацією. Посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14-а, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17. Ураховуючи наведене, позивач просив: - поновити його з 19 липня 2022 року на посаді майстра з ремонту 3 групи Транспортного цеху / Ремонтно механічні майстерні Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС»; - стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2022 року по день поновлення на роботі. Ухвалою судді від 29 серпня 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін і залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Первинну профспілкову організацію Чорнобильської АЕС ( т.1 а. с. 29-31). 22 вересня 2022 року до суду від ДСП «Чорнобильська АЕС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначив, що [PERSON] з 01.07.2019 обіймав посаду майстра з ремонту 3 групи ТрЦ ДСП ЧАЕС, яку згідно з наказом ДСП ЧАЕС від 17.12.2021 №116-ш/р « Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» було виключено з дати набуття ним чинності. 29.12.2021 [PERSON] особисто було вручене попередження від №921 від 24.12.2021, в якому, крім іншого, запропоновано позивачу переведення на посади водія автотранспортних засобів (стаж роботи водія згідно записів у його трудовій книжці складає 12 років 6 місяців) або слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів 4 розряду, рішення про яке необхідно викласти у письмовому вигляді ( у формі заяви), та попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду буде розірвано трудовий договір на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з достроковим зняттям ЧАЕС з експлуатації у термін відповідно до чинного законодавства. 04.01.2022 позивач подав заяву, в якій зазначив, що відмовляється від посад, запропонованих у попередженні №921 від 24.12.2021, згоден працювати на посаді майстра з ремонту 3 групи в ТрЦ ще протягом двох років. Отже, заява позивача є доказом його відмови від запропонованих посад. Вказав, що ДСП ЧАЕС не мало на меті звільнити позивача, а навпаки вживало всіх можливих заходів щодо його переведення на іншу вакантну посаду. Крім запропонованих у попередженні №921 від 24.12.2021, ДСП ЧАЕС пропонувало позивачу всі інші вакантні посади на підприємстві згідно зі звітами про вакансії станом на 25.04.2022, 12.05.2022, 24.05.2022, 01.06.2022, 14.06.2022, 21.06.2022, 18.07.2022, які він отримав. Проте позивач не скористався своїм правом переведення відповідно до його кваліфікації на будь-яку запропоновану вакантну посаду, тому згідно з наказом ДСП ЧАЕС №123 ос від 18.07.2022 [PERSON] , майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху, 19.07.2022 було звільнено у зв`язку з достроковим зняттям Чорнобильської АЕС з експлуатації, відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України. Зазначив, що ДСП ЧАЕС не погоджується з доводами позивача про те, що відповідач звільнив його з порушенням вимог статті 43 КЗпП України. Так, відповідач мав право звільнити позивача по закінченню двомісячного терміну, визначеного статтею 49-2 КЗпП України, тобто 01.03.2022. Проте звільнення позивача 01.03.2022 не відбулося та ДСП ЧАЕС не зверталося до первинної профспілкової організації, оскільки у період з січня по лютий 2022 року позивач перебував 22 дні на лікарняному, а у період з лютого по липень 2022 року - 143 дні на простої, введеному на підприємстві на період дії карантину з 02.02.2022 по 20.02.2022 відповідно до наказу ДСП ЧАЕС від 01.02.2022 №121, продовженому з 21.02.2022 по 27.02.2022 згідно з наказом ДСП ЧАЕС від 15.02.2022 №197, та введеному на період воєнного стану з 24.02.2022 на підставі наказу ДСП ЧАЕС від 24.02.2022 №225. Крім того, звільнення позивача 01.03.2022 не відбулося у зв`язку з тим, що через військову агресію Російської Федерації проти України ДСП «Чорнобильська АЕС» було фактично захоплене та не працювало. 24.03.2022 набрав чинності Закон України від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», частиною 2 статті 5 якого визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Тому ДСП ЧАЕС не зобов`язано було виконувати вимоги статті 43 КЗпП України при розірванні трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вказав, що відповідач також не погоджується з доводами позивача про відсутність доказів щодо змін в організації виробництва і праці, які б стали підставою для скорочення його посади. Наказом ДСП ЧАЕС від 17.12.2021 № 116-ш/р « Про внесення змін до штатного розпису» посаду майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху виключено, що вважається зміною в організації виробництва і праці, яка полягає у скороченні штату працівників. При цьому звернув увагу на те, що підприємство вправі самостійно визначити свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, що узгоджується з частиною 3 статті 64 ГК України. Зазначив, що ДСП ЧАЕС не погоджується з твердженнями позивача про те, що ступінь кваліфікації та продуктивності праці надавали йому переважне право на залишення на роботі та відповідач порушив вимоги статті 42 КЗпП. Застосування положень цієї статті можливе тільки серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Переважне право на залишення на роботі враховується лише у випадку скорочення однорідних професій чи посад, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 577/256/18, від 27 березня 2019 року у справі № 756/5243/17 (провадження № 61-47646св18). Посада майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху була єдина не лише в транспортному цеху, а і на підприємстві в цілому. Коли певну посаду обіймає одна особа і ця посада скорочується, зазначене право чи перевага не можуть бути реалізовані, а тому відповідач на законних підставах не застосував статтю 42 КЗпП України. Крім того, позивач не надав доказів в обґрунтування переважного права на залишення на роботі стосовно того, що він на час звільнення дійсно мав більш високу кваліфікацію та продуктивність праці в порівнянні з іншими працівниками. Звертав увагу на те, що бездіяльність позивача після отримання пропозиції переведення на посади, зазначені в попередженні №921 від 24.12.2021, та в звітах про вакансії за період з квітня по липень 2022 року, свідчить про його небажання працевлаштуватися та продовжити роботу на ДСП ЧАЕС ( т.1 а. с. 40-115). 27\~вересня 2022\~року представник\~позивача [PERSON] \~подав до\~суду відповідь\~на відзив,\~в якій\~зазначив,\~що відповідач\~не виконав\~вимоги статті\~43\~КЗпП України\~та порушив\~умови \~пунктів 4.1,\~4.4\~Колективного договору\~між роботодавцем\~і профспілковим\~комітетом первинної\~профспілкової організації\~ЧАЕС на\~2019-2020\~роки.\~У відзиві\~на позовну\~заяву відповідач\~визнав,\~що звільнив\~позивача без\~попередньої згоди\~виборного органу\~первинної профспілкової\~організації. Висновок відповідача про те, що він на законних підставах не застосовував статтю 42 КЗпП України, суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20. У наданій відповідачем заяві позивача від 04.01.2022 зазначено, що останній пропрацював 28,5 років. Відповідач визнав, що взагалі не здійснювалося порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників з метою вирішення питання про те, хто з працівників, які підлягають вивільненню у зв`язку зі скороченням штату, має переважне право на залишення на роботі, а тому не надав будь-які порівняльні таблиці, довідки, міркування тощо, які б могли підтвердити здійснення відповідачем порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано переведення на інші посади, із зазначенням чому саме перевага надається одним працівникам, а не іншим ( т.1 а.с.117-150). 03 жовтня 2022 року до суду від ДСП «Чорнобильська АЕС» надійшли заперечення на відповідь на відзив, на обґрунтування яких представник відповідача [PERSON] послався на ті ж обставини, що були викладені у відзиві на позовну заяву. Також вказав, що Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі №641/5330/16-ц детально визначив перелік питань, які підлягають з`ясуванню під час розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. При звільненні позивача відповідач діяв в межах чинного законодавства, оскільки позивач був попереджений про вивільнення, що відповідає вимогам статті 49-2 КЗпП України; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із скороченням штату позивачу пропонувалася інша робота, яку він за бажанням та з урахуванням своєї спеціальності міг виконувати. У відповідача не було можливості застосувати переважне право при вивільненні позивача, оскільки 17.12.2021 на підприємстві були внесені зміни до штатного розпису по скороченню лише однієї штатної одиниці майстра 3 групи ТрЦ ( т.1 а.с. 159-163). 04 жовтня 2022 року до суду від третьої особи Первинної профспілкової організації Чорнобильської АЕС ( далі - ППО Чорнобильської АЕС, ППО ЧАЕС) надійшли пояснення щодо позову, в яких третьою особою підтримано позов. На обґрунтування пояснень представник ППО Чорнобильської АЕС Сердюк Б.В. зазначив, що рішення про розірвання трудового договору з позивачем відповідач прийняв без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації та без урахування положень пункту 4.12. розділу 4 Колективного договору між роботодавцем і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації ЧАЕС, які за ініціативою роботодавця не зупинені відповідно до статті 11 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Роботодавець не визначив рівень кваліфікації та продуктивності праці та не провів їх аналіз, тому не виконав вимоги частини 1 статті 42 КЗпП України. Також не виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки тягар, пов`язаний із працевлаштуванням працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця ( т.1 а.с.164-168). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, посилаючись на те, що на ДСП ЧАЕС пропрацював 29 років без жодних до нього зауважень. Після отримання попередження про скорочення його посади у грудні 2021 року, 04 січня 2022 року подав керівництву заяву, в якій повідомив, що бажає працювати на своїй посаді ще два роки. Звіти про вакантні посади отримував, але жодна із запропонованих посад йому не підійшла, тому що у нього б виникла необхідність переучуватися. Крім того, він не був впевнений в тому, що ці посади не будуть скорочені. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на те, що позивач підлягає поновленню на роботі, оскільки роботодавець грубо порушив вимоги статей 40, 42,43, 49-2 КЗпП України та умови пунктів 4.1., 4.4. Колективного договору між роботодавцем і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації ЧАЕС на 2019-2020 роки. Наказ ДСП ЧАЕС №116-ш/р від 17.12.2021 «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» всупереч вимогам пункту 7.10 статуту ДСП ЧАЕС не погоджений з власником підприємства та профспілковою організацією. Закон України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до спірних правовідносин не застосовується з огляду на статтю 58 Конституції України, оскільки хоча розірвання трудового договору з позивачем і відбулося у липні 2022 року, але передумовою для його звільнення є наказ ДСП ЧАЕС №116-ш/р від 17.12.2021 «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» та попередження про скорочення №921 від 24.12.2021. Відповідач не довів, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу. Позивачу не були запропоновані всі вакансії на ДСП ЧАЕС, оскільки 19.07.2022 позивач отримав звіт про вакансії станом на 18.07.2022, а не станом на день звільнення. Звіт про вакансії на ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 19.07.2022, наданий представником відповідача в судовому засіданні, не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки його зміст залежить лише від волевиявлення відповідача. У справі відсутні докази, що проводився порівняльний аналіз з іншими посадами на підприємстві, які підпадали під скорочення. Поняття тотожні та однорідні посади законодавством не визначено. Посада майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху, яку обіймав позивач, віднесена до категорії керівників, тому переважне право на залишенні на роботі позивача повинно було визначатися із кола всіх працівників, посади яких віднесені до категорії керівників в структурному підрозділі ТрЦ. Крім того, з боку роботодавця було упереджене ставлення до позивача, через що його посаду було скорочено. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити з тих підстав, що відповідач не порушив жодної з вимог, передбачених статтями 42, 43, 49-2 КЗпП України, у процедурі звільнення позивача. Позивач був звільнений 19 липня 2022 року, тому факт, який позивач вважає порушенням свого права, відбувся у липні 2022 року, тобто в період, коли стаття 43 КЗпП України вже не застосовувалася відповідно частини 2 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності з 24.03.2022. Тому роботодавець з відповідним поданням до профспілкового органу не звертався. Вимоги статті 42 КЗпП також не порушені, оскільки посада позивача була єдиною на підприємстві. Статутом ДСП ЧАЕС передбачено, що з головою Державного агентства з управління зоною відчуження (ДАЗВ) узгоджуються зміни структури підприємства та штатний розпис. Строки погодження внесення змін до штатного розпису не визначені, а тому зміни до штатного розпису погоджуються з ДАЗВ шляхом затвердження головою ДАЗВ саме штатного розпису на наступний рік (або півріччя), з урахуванням внесених змін. Із заявою про переведення на вакантну посаду позивач до відповідача не звертався. Під час підготовки звіту про вакансії на ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом, який був вручений позивачу 19.07.2022, було допущено описку: замість зазначення «станом на 19.07.2022» вказано «станом на 18.07.2022». Проте, перелік вакансій на ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 19.07.2022 у порівнянні з 18.07.2022 не змінився. Представник Первинної профспілкової організації Чорнобильської АЕС, третьої особи у справі, [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в межах поданих письмових пояснень та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що при звільненні позивача порушені вимоги статей 40, 42 49-2 КЗпП України та п.4.12 Колективного договору між роботодавцем і профспілковим комітетом ППО ЧАЕС на 2019-2020 роки. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Судом встановлено з трудової книжки серії [NUMBER] та наказу ДСП ЧАЕС від 01.07.2019 №848, копії яких долучені до справи, що [PERSON] з 11.08.1993 був прийнятий на роботу на Чорнобильську АЕС, і в період з 11.08.1993 і до 11.01.2012 працював на різних посадах на ДСП ЧАЕС. 11.01.2012 згідно з наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України від 23.06.2011 № 643 із складу ДСП ЧАЕС з 11.01.2012 виділено Управління забезпечення об`єктів Чорнобильської АЕС та створено ДП «Управління забезпечення функціонування об`єктів Чорнобильської АЕС» ( далі ДП УЗФО ЧАЕС). 22.12.2014 [PERSON] був переведений майстром з ремонту 3 групи в ДП УЗФО ЧАЕС. Наказом ДАЗВ від 14.03.2019 № 42-19 ДП УЗФО ЧАЕС реорганізовано шляхом приєднання до ДСП ЧАЕС. 01.07.2019 на підставі наказу ДСП ЧАЕС №848 [PERSON] зараховано до штатного складу ДСП ЧАЕС на посаду майстра з ремонту 3 групи транспортного цеху (ТрЦ). 19.07.2022 наказом ДСП ЧАЕС від 18.07.2022 № 123 ос [PERSON] звільнено із займаної посади у зв`язку з достроковим зняттям Чорнобильської АЕС з експлуатації, пункт 1 статті 40 КЗпП України ( т.1 а.с.15-20, 55-57). Кваліфікаційні вимоги до посади майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху, визначені в посадовій інструкції 18 ПІ-ТрЦ ( т.2 а.с. 103-104). Наказом т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС від 17.12.2021 №116 -ш/р « Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» на підставі службової записки начальника ТрЦ від 11.11.2021 №5300-24/190 та службової записки начальника ВУП від 18.11.2021 №47-1602 щодо підвищення ефективності використання трудових ресурсів транспортного цеху, з метою економії бюджетних коштів, внесені зміни до штатного розпису транспортного цеху з дати набуття чинності цим наказом: виключено посаду майстра 3 групи /Ремонтно-механічні майстерні ( т.1 а. с. 10-11, 58-59, 187-188, 194-195). 29.12.2021 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було вручено попередження № 921 від 24.12.2021 разом з переліком вакансій та запропоновано переведення на вакантну посаду водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль вантажопідйомністю до 3 т) або на посаду слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів 4 розряду. Рішення щодо переведення або відмову запропоновано викласти у письмовому вигляді (у формі заяви) (т. 1 а. с. 12, 60). 04.01.2022 [PERSON] подав на ім`я т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС заяву, в якій повідомив, що він відмовляється від запропонованих йому посад водія та автослюсаря КТЗ, і згоден працювати на посаді майстра з ремонту 3 групи в ТрЦ ще два роки (т. 1 а. с.61). У відповідь на цю заяву відповідач направив [PERSON] за його місцем проживання лист № 693/47000000-2022 від 23.02.2022, в якому повідомив про те, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України у разі відмови від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, працівник підлягає звільненню за скороченням. Вказаний лист було повернуто відповідачу з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т.1 а. с.62-63). 28.04.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було направлено рекомендованим поштовим відправленням згідно з листом ДСП ЧАЕС № 866/47040000-2022 від 25.04.2022 та вручено додаток № 40 від 25.04.2022 до попередження № 921 від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 25.04.2022 (т. 1 а. с. 62-72). 18.05.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було направлено рекомендованим поштовим відправленням згідно з листом № 1069/47040000-2022 від 17.05.2022, яке він отримав 06.06.2022, додаток № 43 від 12.05.2022 до попередження №921 від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 12.05.2022 (т. 1 а. с. 73-78). 25.05.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було вручено додаток №45 від 24.05.2022 до попередження № 921від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 24.05.2022 (т. 1 а. с. 79-85). 02.06.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було вручено додаток №48 від 01.06.2022 до попередження № 921 від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 01.06.2022 (т. 1 а. с. 86-89). 15.06.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було вручено додаток №53 від 14.06.2022 до попередження № 921 від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 14.06.2022 (т. 1 а. с. 90-93). 23.06.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було вручено додаток №56 від 21.06.2022 до попередження № 921 від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 21.06.2022 (т.1 а. с. 94-97). 19.07.2022 [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, було вручено додаток № 147 від 18.07.2022 до попередження № 921 від 24.12.2021 разом зі звітом про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 18.07.2022 (т.1 а. с. 98-106). Згідно з наказом т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС № 123 ос від 18.07.2022 «Про припинення трудового договору» [PERSON] звільнено 19.07.2022 з посади майстра з ремонту 3 групи /ТРЦ/Ремонтно-механічні майстерні у зв`язку з достроковим зняттям Чорнобильської АЕС з експлуатації, п. 1 ст. 40 КЗпП України, попередження про скорочення від 24.12.2021 № 921 (т. 1 а. с. 13,107). Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності і захист від незаконного звільнення. Статтею 5-1\~КЗпП\~України передбачено\~гарантії забезпечення\~права громадян\~на працю, згідно з якою держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, і про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №641/5330/16-ц, на яку послався представник відповідача в запереченнях на відповідь на відзив. Як встановлено судом, відповідно до наказу т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС № 116-ш/р від 17.12.2021 року «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ», на підставі службової записки начальника ТрЦ від 11.11.2021 № 5300-24/190 та службової записки начальника ВУП від 18.11.2021 № 47-1602 щодо підвищення ефективності використання трудових ресурсів транспортного цеху, з метою економії бюджетних коштів, були внесені зміни до штатного розпису транспортного цеху: виключено посаду майстра з ремонту 3 групи зі структурного підрозділу Ремонтно механічні майстерні (т. 1 а. с. 10-11, 58-59, 187-188, 194-195). З метою перевірки чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, в тому числі, скорочення чисельності або штату працівників, судом досліджено штатний розпис транспортного цеху ДСП ЧАЕС на 2021 рік, затверджений в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС 11.01.2021 ( зі змінами, внесеними наказами ДСП ЧАЕС № 116-ш/з від 17.12.2021, № 120-ш/р від 28.12.2021) та штатний розпис транспортного цеху ДСП ЧАЕС на 2022 рік, затверджений т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС 10.01.2022 ( зі змінами, внесеними наказами ДСП ЧЕС № 27-ш/р від 02.05.2022, № 75-ш/р від 28.06.2022, наказом ДСП ЧАЕС № 90-ш/р від 12.07.2022, наказом ДСП ЧАЕС № 104-ш/р від 18.07.2022, наказом ДСП ЧАЕС № 122-ш/р від 02.08.2022) ( т. 1 а. с.190-210). Порівнявши вказані штатні розписи транспортного цеху (ТрЦ) ДСП ЧАЕС встановлено, що штатний розпис ТрЦ на 2021 рік, затверджений 11.01.2021, містить посаду майстра з ремонту 3 групи ремонтно- механічних майстерень, а в штатному розписі ТрЦ на 2022 рік, затвердженому 10.01.2022, така посада вже відсутня. Вищенаведене свідчить про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників транспортного цеху. Відповідно до частини 3 статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. За змістом частини 2 статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Втручання в господарську діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Таким чином, прийняття рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ним органу, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 31 січня 2018 року у справі №824/3229/14-а, на яку також послався позивач у позовній заяві. Так, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це право не може бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачені гарантії для захисту трудових прав. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Частиною 2 статті 40 КЗпП\~України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частиною 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті\~49-2\~КЗпП України\~роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вказаний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17, на який також посилається позивач у позовній заяві, та підтриманий Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17. Як встановлено в судовому засіданні, попередження про наступне вивільнення №921 від 24.12.2021 було вручено [PERSON] , майстру з ремонту 3 групи ТрЦ, 29.12.2021, а звільнено з посади [PERSON] за частиною 1 статті 40 КЗпП України 19.07.2022 , тобто за два місця до звільнення. Таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий. У попередженні позивачу було запропоновано переведення на одну із запропонованих посад, до якого також додано перелік вакансій, що позивач не заперечував. Звіти про вакансії на ДСП ЧАЕС разом з пропозицією позивачу переведення відповідно до кваліфікації на одну із вакантних посад були вручені йому 28 квітня 2022 року, 25 травня 2022 року, 02 червня 2022 року, 06 червня 2022 року, 15 червня 2022 року, 23 червня 2022 року, 19 липня 2022 року. Як вбачається з вказаних звітів про вакансії, [PERSON] міг бути переведений на вакантні посади,\~які відповідали\~його кваліфікації,\~- слюсар-ремонтник 4 та 5 розряду, РМЦ/ ДР та ЕВПМ/ Група технічного обслуговування і ремонту механічної частини вантажопідйомних машин і заплітання стропів; слюсар- ремонтник 5 розряду, РМЦ/РМД/ Група монтажу ремонтно-монтажної дільниці; машиніст насосних установок 5 розряду, ЦЗЕ/ДСЗ/Змінний персонал; водій автотранспортних засобів (автобус понад 9,5 м) та водій автотранспортних засобів (вантажний автомобіль вантажопідйомністю до 3 т), ТРЦ/ Автотранспортна колона; оператор спецводоочищення 6 групи (будівля 81), ЦПРВ / ЗП/ Дільниця спецводоочищення та зберігання рідких РАВ; електромеханік з ліфтів 5 розряду, РМЦ/ДРЕУ/Група технічного обслуговування і ремонту ліфтів; технік 1 категорії ( з ремонту колії ) ЦПВЯП/ДЗТ/ Група організації виробництва; слюсар-сантехнік 4 та 5 розряду, АГЦ/ ДСОСП та ДЗІЗ/ Група сервісного та технічного обслуговування будівель; майстер дільниці 2 групи ЦПРВ/ДПзТРАВ/ Група фрагментації твердих радіоактивних відходів. Позивач відповідає кваліфікаційним вимогам до вказаних посад, зазначеним у витягах з робочих інструкцій цих посад ( т.2 а.с. 97-102, 103-146, 159-164). Проте, позивач із заявою про переведення на вказані вакантні посади до роботодавця не звернувся, що в судовому засіданні не заперечував, та підтвердив, що хотів працювати тільки на посаді майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху, з якої був звільнений 19.07.2022, про що зазначив у своїй заяві від 04.01.2022, з якою звернувся до відповідача після отримання попередження №191 від 24.12.2021. З урахуванням того, що відповідач запропонував вакантні посади позивачу, які він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, з дня попередження його про звільнення та до дня фактичного звільнення, то суд дійшов висновку, що відповідач не порушив вимоги частини 3 статті 49-2 та частини 2 статті 40 КЗпП України. Тому доводи позивача, наведені у позовній заяві, про відсутність доказів, того, що він відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноваженим ним орган не мав можливості перевести його за згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві протягом тривалого періоду, який минув з моменту вручення йому попередження по день звільнення з роботи, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи. Також суд не бере до уваги доводи представника позивача, наведені в судовому засіданні, про те, що позивачу не були запропоновані всі вакансії в ДСП ЧАЕС, оскільки 19.07.2022 позивач отримав звіт про вакансії станом на 18.07.2022, а не станом на день звільнення, виходячи з такого. Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2022 позивач отримав звіт про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 18.07.2022. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що під час підготовки вказаного звіту було допущено описку: замість зазначення «станом на 19.07.2022» вказано «станом на 18.07.2022. Водночас підтвердив, що перелік вакансій на ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 19.07.2022 у порівнянні з 18.07.2022 не змінився, на підтвердження чого надав копію звіту про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 19.07.2022 ( т.1 а. с. 177-180). Порівнюючи звіти про вакансії в ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 18.07.2022 та 19.07.2022, суд дійшов висновку, що переліки вакансій, що в них зазначені, співпадають. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що звіт про вакансії на ДСП ЧАЕС згідно зі штатним розписом станом на 19.07.2022 не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки його зміст залежить лише від волевиявлення відповідача. Водночас на підтвердження своїх доводів про те, що не всі вакансії були запропоновані позивачу, доказів того, що на ДСП ЧАЕС у період з дня вручення позивачу повідомлення і до дня його фактичного звільнення були наявні вакансії, які позивач міг зайняти, проте вони йому не були запропоновані, позивач та його представник не надали. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України\~при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 цієї статті передбачено перелік категорій працівників, яким надається перевага на залишення на роботі. Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва\~\~і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій\~статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42\~КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові ) посади, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 грудня 2018 року у справі №577/256/18 ( провадження №61-45258св18)та постанові від 27 березня 2019 року у справі №756/5243/17 ( провадження № 61-47646св18), на які посилається представник відповідача у відзиві на позовну заяву. Обґрунтовуючи порушення\~вимог статті\~42\~КЗпП України\~в частині\~наявності чи\~відсутності у\~позивача переваг\~перед іншими\~працівниками в\~залишенні на\~роботі,\~позивач в\~позовній заяві\~зазначив,\~що відповідач\~не провів\~перевірку наявності\~в нього\~переважного права\~на залишення\~на роботі,\~оскільки не\~здійснив порівняльний\~аналіз продуктивності\~праці і\~кваліфікації щодо\~тих працівників,\~які залишилися\~на роботі,\~та його,\~не дивлячись\~на те,\~що ступінь\~його кваліфікації\~та продуктивності\~праці надавали\~йому переважне\~право на\~залишення на\~роботі,\~а в\~ТрЦ на\~грудень 2021\~року перебувало\~більше 100\~працівників,\~проте виключено\~зі штатного\~розпису лише\~його посаду. Також у судовому засіданні позивач зазначив, що має досвід роботи на ДСП ЧАЕС 29 років, а тому має перевагу в залишенні на роботі. При цьому, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що він на час звільнення дійсно мав більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з іншими працівниками, які займають таку ж посаду, оскільки при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо. Клопотання про витребування вказаних доказів у відповідача позивачем та його представником не заявлялись. І лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага на роботі надається, виходячи із змісту частини 2 статті 42 КЗпП України, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС № 116-ш/р від 17.12.2021 «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» із структурного підрозділу ремонтно механічних майстерень транспортного цеху (ТрЦ) виключено одну посаду - майстра з ремонту 3 групи, в зв`язку з чим переважне право на залишення на роботі позивача в цьому структурному підрозділі не могло бути реалізовано. Із аналізу штатних розписів ТрЦ на 2021 рік та на 2022 рік вбачається, що ідентичних (тотожних, однакових) посад у ТрЦ немає ( т. 1 а. с.190-210). Відповідно до штатного розпису структурного підрозділу ДСП ЧАЕС ТрЦ на 2021 рік, затвердженого 11.01.2021, у вказаному структурному підрозділі зазначено 124 штатних працівників, з яких 5 керівників, 8 професіоналів, 6 фахівців та 105 робітників. Посада майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень належить до категорії керівників, до якої також віднесені посади: начальник цеху, заступник начальника цеху, начальник колони та завідувач складу. Тобто, до категорії керівників віднесена тільки одна посада майстра з ремонту 3 групи (т. 1 а. с. 190-193). Відповідно до штатного розпису структурного підрозділу ДСП ЧАЕС ТрЦ на 2022 рік, затвердженого 10.01.2022, у вказаному структурному підрозділі до категорії керівників віднесено 4 посади, а саме: начальник цеху, заступник начальника цеху, начальник колони та завідувач складу (т. 1 а.с. 198-201). Як роз`яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи позивача, зазначені в позовній заяві, та доводи його представника, наведені в судовому засіданні, про порушення відповідачем вимог статті 42 КЗпП України при звільненні позивача. З цих же підстав суд не приймає доводи представника позивача про порушення відповідачем умов пункту 4.4. Колективного договору між роботодавцем і профспілковим комітетом Первинної профспілкової організації ЧАЕС на 2019-2020 роки, яким передбачено обов`язок роботодавця при вивільненні працівника дотримуватися вимог законодавства стосовно переважного права залишення на роботі. Крім того, у відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача на обґрунтування порушення відповідачем вимог статті 42 КЗпП, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №360/2308/20, зазначив, що відповідач не надав будь-які порівняльні таблиці, довідки, міркування тощо на підтвердження порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано перевестися на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага одним працівникам, а не іншим. Аналізуючи вказані доводи, суд зазначає, що у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №360/2308/20 Верховний Суд надав оцінку спірним правовідносинам, які є відмінними від тих фактичних обставин справи, що розглядається, а тому відхиляє наведені доводи представника позивача. Так, у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №360/2308/20 колегія суддів Верховного Суду у світлі аргументів касаційної скарги звертає увагу, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав, що у штатному розписі наявними були інші посади провідних спеціалістів інших структурним підрозділів відповідача, які позивачці не пропонувалися лише з огляду на те, що її освіта (спеціаліст з дошкільного виховання) не відповідає профілю роботи, яку остання виконувала на посаді провідного спеціаліста сектору інформаційно-консультативної роботи. Доводи аналогічного змісту викладені відповідачем також у відзиві на подану позивачкою касаційну скаргу. Верховний Суд не заперечує проти того, що можливо відповідачем дійсно здійснювалося порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників з метою вирішення питання про те хто, з працівників, які підлягали вивільненню у зв`язку із скороченням штату, має переважне право на залишення на роботі. Проте у матеріалах справи відсутні будь-які порівняльні таблиці, довідки, міркування тощо, які б могли підтвердити здійснення відповідачем порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано перевестися на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага одним працівникам, а не іншим. У контексті наведеного, колегія суддів акцентує увагу, що відповідач (суб`єкт владних повноважень) зобов`язаний був довести належне виконання вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки одночасно з повідомленням останньої про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників УСЗН Сватівської РДА. Такий обов`язок відповідача повністю узгоджується з положенням частини другої статті 77 КАС України, відповідно до якої, в адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Оскільки цього зроблено не було, тому дії відповідача у процедурі вивільнення позивачки у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників УСЗН Сватівської РДА свідчать про порушення останнім положень статей 40, 49-2 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог позивач послався також на те, що під час його звільнення відповідач порушив вимоги статті 43 КЗпП України, оскільки звільнення відбулося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Вказані твердження суд до уваги не приймає з таких підстав. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. У підпункті 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» вказано, що в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України « Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України « Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». За правилом частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7\~статті 40 і пунктами 2 і 3\~статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Відповідно до частини 8 цієї статті роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації ( профспілкового представника). Згідно з пунктом 2 Глави XIX\~«Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-IX ( далі Закон України №2136-IX), частинами другою, третьою статті 1 якого передбачено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються, зокрема, норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України №2136-IX у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. У судовому засіданні встановлено, що згідно з довідкою від 08.12.2022 №38-15/139, виданою головою Первинної профспілкової організації Чорнобильської АЕС, [PERSON] є членом вказаної профспілкової організації ( т. 2 а.с.147). Докази того, що позивач станом на день звільнення був обраний до складу цього профспілкового органу, в матеріалах справи відсутні. Станом на час введення на території України воєнного стану позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України 19.07.2022. Відтак, звільнення позивача відбулося під час дії воєнного стану та більше ніж через три місяці після набрання чинності Законом України № 2136-ІХ, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми вказаного закону, яким в частині 2 статті 5 інакше, ніж КЗпП України, на період дії воєнного стану, врегульовано порядок застосування статті 43 КЗпП України. Доводи представника позивача про те, що Закон України №2136-ІХ погіршує становище позивача, а тому до спірних правовідносин не застосовується, оскільки передумовою для звільнення позивача є наказ ДСП ЧАЕС №116-ш/р від 17.12.2021 «Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» та попередження про скорочення від 24.12.2021 №921, суд вважає неспроможними та відхиляє, зважаючи на таке. Аналіз статті 43 КЗпП України дає підстави для висновку, що роботодавець не обмежений строками звернення до виборного органу первинної профспілкової організації з обґрунтованим поданням про розірвання трудового договору з працівником на підставі, зокрема, пункту 1 статті 40 КЗпП України. Проте відповідно до частини 8 вказаної статті має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Позивач був звільнений під час дії воєнного стану та більше ніж через три місяці після набрання чинності Законом України №2136-ІХ, частиною 2 статті 5 якого передбачено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Отже, подія, з якою позивач пов`язує порушення його трудових прав, відбулася 19.07.2022, оскільки саме в цей день позивач був звільнений із займаної посади, тому вже з 24.03.2022 до спірних правовідносин підлягав застосуванню Закон України №2136-ІХ. Підстави вважати, що порушення права позивача відбулося раніше дня розірвання трудового договору , відсутні, оскільки звільнення позивача могло не відбутися, зокрема, у разі переведення за його згодою на одну із запропонованих посад. Таким чином, відповідач обґрунтовано не застосував норми статті 43 КЗпП України, оскільки при розірванні трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України керувався частиною 2 статті 5 Закону України №2136-ІХ. Норми вказаного Закону мають вищу юридичну силу, ніж Колективний договір між роботодавцем і профспілковим комітетом ППО ЧАЕС на 2019-2020 роки, схвалений Конференцією трудового колективу ДСП ЧАЕС 02.02.2019 (далі Колективний договір), а тому твердження представника ППО ЧАЕС, зазначені в поясненнях, про те, що роботодавець прийняв рішення про розірвання трудового договору з позивачем без отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу та урахування положень пункту 4.12 Колективного договору, не спростовують вказаних висновків суду. Крім того, не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що відповідач порушив вимоги пункту 4.1. Колективного договору. Так, згідно з пунктом 4.1. Колективного договору роботодавець зобов`язується здійснювати заходи зі збереження та створення нових робочих місць. У випадку підготовки пропозицій з питань, що стосуються реорганізації, ліквідації та перепрофілювання підприємства, а також змін структури управління підприємства, які можуть призвести до змін в організації виробництва і праці та, як наслідок, до скорочення чисельності чи штату працівників, зміни істотних умов праці, проводити консультації з профкомом ППО ЧАЕС в частині дотримання соціальних та трудових прав працівників, не менше ніж за два тижні до прийняття відповідних рішень. У судовому засіданні встановлено, що згідно з наказом т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС №116-ш/р від 17.12.2021 « Про внесення змін до штатного розпису ТрЦ» внаслідок виключення зі штатного розпису посади майстра 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху на ДСП ЧАЕС відбулися зміни в організації виробництва і праці. Вказані зміни не пов`язані з реорганізацією, ліквідацією та перепрофілюванням підприємства, а також зміною структури управління ним, тому підстави для проведення консультацій з ППО ЧАЕС відповідно до пункту 4.1 Колективного договору у відповідача були відсутні. Суд не приймає доводи представника позивача, на які він послався в судовому засіданні як на підставу для визнання звільнення позивача незаконним, про те, що вказаний наказ всупереч вимогам пункту 7.10 статуту ДСП ЧАЕС не погоджений з власником підприємства. Відповідно до пункту 7.10 статуту ДСП ЧАЕС генеральний директор підприємства, зокрема, затверджує за погодженням з Уповноваженим органом управління структуру і штатний розпис підприємства ( т. 2 а. с. 10-32). Як вбачається з пункту 1.1. статуту ДСП ЧАЕС Уповноваженим органом управління підприємства є Державне агентство України з управління зоною відчуження. Строки погодження внесення змін до штатного розпису в статуті ДСП ЧАЕС не визначені. Штатний розпис ДСП ЧАЕС на 2022 рік, в якому вже відсутня посада майстра з ремонту 3 групи ремонтно-механічних майстерень транспортного цеху, затверджений т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС та погоджений з головою Державного агентства України з управління зоною відчуження 10.01.2022 ( т.3 а. с. 1-125). У судовому засіданні представник позивача на підтвердження своїх доводів про відсутність погодження з Уповноваженим органом управління ДСП ЧАЕС змін до штатного розпису транспортного цеху, внесених наказом т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС № 116-ш/р від 17.12.2021, посилався на лист голови Державного агентства з управління зоною відчуження Карамаренка Є., в якому зазначено, що Державне агентство України з управління зоною відчуження на запит на отримання публічної інформації від 24.10.2022 повідомляє [PERSON] ( представнику позивача) з посиланням на пункту 7.10 статуту ДСП «Чорнобильська АЕС», що зміни до штатного розпису підприємства, за інформацією ДСП «Чорнобильська АЕС», були відображені 17.12.2021 у наказі №116-ш/р ( т.2 а. с. 6-9). Проте вказаний лист не може бути визнаний судом належним і допустимим доказом на підтвердження вказаних доводів представника позивача, оскільки не містить підпису його автора, тому суд не бере його до уваги. Не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і доводи позивача про упереджене ставлення до нього відповідача, що є дискримінацією, оскільки будь-які докази, що свідчили б про вчинення відповідачем дій, які б обмежували трудові права позивача і створювали перешкоди для їх реалізації, а також надавали необґрунтовану перевагу іншим особам та/ або групам осіб за певними ознаками, в матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не встановлені. Таким чином, доводи позивача та його представника про незаконність звільнення позивача є непереконливими і не обґрунтованими. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити судові витрати між сторонами. Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, а позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати з відповідача стягненню не підлягають. На\~підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed