Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

12.11.2020 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «Перший український експертний центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві сторона позивача посилається на те, що відповідно до рішення правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012 року) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , передано в експлуатацію організації ТОВ «Перший український експертний центр», яке прийняло житловий будинок на подальшу експлуатацію та обслуговування. 07.05.2019 року житловий будинок був переданий з обслуговування ТОВ «Перший український експертний центр» в управління ОСББ «Лобановського 6-Д». [PERSON] згідно свідоцтва про право власності, серія номер: [NUMBER] від 04.12.2009 року, належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . У будинку, в тому числі і у квартирі відповідача, позивачем безперебійно надавалися житлово-комунальні послуги. Згідно розрахунку заборгованості б/н станом на 28.10.2020 року по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.11.2017 року по 07.05.2019 року існує заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг на суму 9695,82 грн. Зазначена заборгованість відповідачем не сплачена та завдає збитки позивачу, у зв`язку з цим здійснюється нарахування інфляційних втрат у 1216,55 грн. та 3 % річних - 605,70 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача як власника основну заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 9695,82 грн., суму інфляційних втрат - 1216,55 грн. та 3 % річних - 605,70 грн., а також витрати по сплаті судового збору - 2102 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.11.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. 29.07.2021 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив, в якому відповідач не визнає позовні вимоги, вважаючи їх безпідставними, та просить позовну заяву залишити без задоволення. Зазначає, що позивач ввів суд в оману, надавши недостовірні відомості щодо суми боргу, нарахованого за вказаний період. Так, відповідно до рахунків за період 01.11.2017 року по 07.05.2019 року позивачем безпідставно шляхом додавання у підсумку були нараховані 5854,11 грн. боргу. Сума 9 695,82 грн. включає нарахування боргу з 15.08.2012 року (4578,06 грн.), строк позовної давності за яким закінчився. Також, при нарахуванні за вказаний період вартості за утримання будинку з невідомих причин обрахування здійснювалось з площі квартири 81,6 кв. м, про що свідчить розрахунок та квитанції на оплату послуг. В той же час, згідно із свідоцтвом про право власності площа квартири становить 81,5 кв. м. При розрахунку суми заборгованості позивач посилається на тарифи за теплову енергію за відповідні періоди і виходячи з загальної системи їх нарахування. При цьому, будинок відповідно до проекту забудови було спроектовано з наявністю власної котельні, яка забезпечує повністю потреби будинку в теплі, гарячій воді та облік цих послуг здійснюється за одним лічильником витрат теплової енергії. До зовнішніх джерел тепло та гарячого водопостачання будинок не підключений. Відповідач пояснює, що з метою врегулювання питань щодо сплати коштів за фактично отриману теплову енергію нею за власний кошт та погодженням з попереднім балансоутримувачем (надавачем послуг) Житловим управлінням «Південне» ДП «ЕКОС» АТ ХК «Київміськбуд» встановлено квартирний лічильник тепла та бойлер для споживання гарячої води. Відповідно до погоджених з ЖУ «Південне» умов оплати за спожите тепло мала сплачувати за показниками лічильника (спожите тепло) з урахуванням коефіцієнта на місця загального користування, який за погодженням дорівнював 1,2. З боку ЖУ «Південне» ніяких нарікань в щодо несвоєчасної оплати наданих житлово-комунальних послуг, не було. Після прийняття житлового будинку позивачем на подальшу експлуатацію, з боку останнього періодично почались надходити претензій щодо несплати комунальних послуг та про, нібито, існуючий борг. Звертає увагу, що позивач здійснював облік затраченої теплової енергії на опалення квартир, місць загального користування та вироблення та постачання гарячої води за одним лічильником теплової енергії. При розрахунку витрат на опалення МЗК по квартирі позивачем не враховувалося, що квартира не має ВПГВ, оскільки встановлений індивідуальний бойлер. Про факт неправильного обрахування спожитої теплової енергії свідчать цифри у квитанціях про оплату житлово-комунальних послуг за 2017 - 2019 роки. Так зокрема, у колонці «опалення» рахунку № [NUMBER] на сплату житлово-комунальних послуг за листопад 2017, зазначено показники теплового лічильника, які становлять: Поточні - 75.79; Попередні - 74.14, що дорівнює - 1.65ГДж. Пунктом 6.4.2 витягу Робочого проекту обладнання вузла обліку теплової енергії Об`єкта: Квартира [ADDRESS] , зазначено, що коефіцієнт переводу показників лічильника з ГДж в Гкал становить К= 0.2388. Таким чином, при переведені спожитого тепла з ГДж. в Гкал отримаємо: 1.65 X 0.2388 = 0.3940 Гкал, де: 1.65 кількість спожитої енергії в ГДж; К= 0.2388 коефіцієнт переводу показників лічильника з ГДж в Гкал. При цьому, позивачем в рахунку № [NUMBER] на сплату житлово-комунальних послуг за листопад 2017 зазначено 0.8628 Гкал. Тобто, в 2.2 рази більше витрат на обігрів квартири. Відповідач також зазначає, що, незважаючи, на те що позивач не здійснив заходів з утеплення місць загального користування будинку, вона сплачувала кошти за надання послуг з опалення з урахуванням раніше встановленого коефіцієнта на МЗК 1.2 одиниці. 1.65 X 0.2388 = 0.3940 Гкал X 1.2 = 0 ,472 Гкал. Необґрунтовані нарахування послуг з опалення позивачем здійснювались і за іншими квитанціями. Про безпідставні нарахування коштів також свідчать і інші відомості, наведені в розрахунку, зокрема, першій вертикальній колонці розрахунку: - напроти дати 02.2018 року у колонці ГВП значиться, що використано 7.18 куб. м гарячої води на суму 554,94 грн.; - напроти дати 05.2018 року у колонці «разом за місяць» зазначено 545.67 грн., у колонці «оплата» зазначено 220,32 грн. Відповідно до квитанції про оплату у травні було сплачено 545,67 грн.; - напроти дати 06.2018 року у колонці «разом за місяць» зазначено 563,04 грн., у колонці «оплата» зазначено 545,67 грн. Відповідно до квитанції про оплату у червні було сплачено 563,04 грн.; - напроти дати 11.2018 року у колонці «разом за місяць» зазначено 1757,93 грн., у колонці «оплата» зазначено 563,04 грн. Відповідно до квитанції про оплату у листопаді було сплачено 1040,18 грн. Отже, вимоги позивача у заяві за обставин, на яких вони ґрунтуються, не відповідають дійсності, тому наведений розрахунок суми заборгованості не можна вважати законним і правильним, оскільки вчинений за надуманими показниками та без урахування показників лічильника теплової енергії і без застосування методики обрахування, що встановлені Правилами надання послуг № 630. До того ж, позивач погоджувався з оплатами та продовжував надавати послуги. Крім іншого, позивачем безпідставно нараховувались кошти у розмірі 42,82 грн. на повірку лічильників теплової енергії, так як така послуга ним ніколи не надавалась та не віднесена до переліку комунальних послуг. До того ж, позивач стверджує, що послуги ним надавались до 07.05.2019 року, однак це спростовується листом позивача від 29.03.2019 року № 536, в якому він зазначає про припинення надання послуг обслуговування будинку з 01.05.2019 року. У поданій до суду відповіді на відзив, що надійшла 05.08.2021 року, позивач не згоден з позицією відповідача з огляду на наступне. Щодо опалення МЗК пояснює, що житловий будинок за вищезазначеною адресою спроектовано з урахуванням сукупного теплового режиму всіх приміщень за умови підтримання в них нормованої температури. Зокрема, проектом забудови передбачено опалення місць загального користування (МЗК) та сходових клітин. Внутрішньо будинкові мережі централізованого опалення (ІДО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ) належать до інженерного-технічного обладнання житлового будинку і є його невід`ємною частиною. Підтримання температури у МЗК відбувається не тільки через опалювальні пристрої, а також за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень. Таким чином, до опалюваної площі будинку не включаються лише площі тих приміщень, які відокремлені від приміщень, що опалюються, стінами або дверними чи віконними прорізами із заповненнями, які відповідають вимогам з опору теплопередачі для огороджуючих конструкцій житлових будинків. В іншому разі площа цих приміщень входить до опалюваної площі квартири (будинку). Утеплення МЗК полягає у наявності у під`їзді дверей, вікон та скла у них для утримання всередині будинку теплого повітря та запобігання його потрапляння ззовні. Тобто, навіть після відключення МЗК від теплопостачання, їх обігрів відбуватиметься за рахунок транзитних внутрішньо будинкових мереж та тепловіддачі від сусідніх приміщень. Власники квартир, як співвласники МЗК, повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно опалювальної площі житла, а визначення плати за їх опалення проводиться відповідно до Методики розрахунку кількості теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, що затверджена наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 року № 359 (діяла на період виникнення заборгованості). Обсяг теплової енергії, витрачений на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається на підставі показань приладів-розподілювачів теплової енергії у разі оснащення ними 100% МЗК та допоміжних приміщень. Якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку, обсяг теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається як різниця між обсягом теплової енергії, визначеної на підставі показань вузла комерційного обліку, та сумарним обсягом спожитої теплової енергії за показаннями вузлів розподільного обліку, а також з врахуванням обсягу витрат теплової енергії на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції). Працівниками Товариства постійно проводилось регулювання температури в МЗК, яка згідно санітарних норм повинна бути не нижче 16 С. Нарахування за опалення МЗК проводилось тільки протягом опалювального періоду. Для можливості проведення розрахунку кількості тепла, спожитого на опалення місць загального користування багатоквартирного житлового будинку, використовувались вихідні дані, які вносились до розрахунку тепла по квартирних тепло лічильниках у будинку за кожен місяць окремо протягом опалювального періоду. Щодо неналежного утримання внутрішньобудинкових мереж та місць загального користування вказує, що відповідач не звертався до позивача з будь якими претензіями щодо ненадання послуг опалення МЗК, а тому їх представники не мали змоги впевнитися тому, що дійсно послуги опалення в МЗК будинку (в даному випадку всього будинку, а не під`їзду чи поверху відповідача) не надавалися. В частині строку позовної давності та оплачених відповідачем сум зазначає, що надані копії підтверджень оплати послуг взагалі не містять в собі такого поняття як «Призначення платежу» та за який період нарахувань були здійснено дані платежі. Не містять і доказів матеріали справи, щодо письмових повідомлень відповідачем - позивача (як одержувача коштів) про допущену помилку при формуванні квитанції, із проханням зробити відповідну зміну для конкретизації проведеного розрахунку, та правильного зарахування коштів позивачем на особовий рахунок відповідача. Отже, фактично сплачені суми відповідачем були зараховані за попередній період заборгованості відповідача, тому позивач подав позов про стягнення заборгованості в межах строку позовної давності. До того ж, відповідач вводить суд в оману, вказуючи у своєму відзиві про безпідставні нарахування коштів, та, нібито, невірне зарахування сум, що надходили від відповідача. Оскільки наведені в розрахунку позивачем суми оплат, що надходили від відповідача, повністю відповідають доданим квитанціям до відзиву на позовну заяву. Так, 22.05.2018 року о 7:19:23 було сплачено 220,32 грн., така ж сума оплати відображена в розрахунку за травень 2018 року. 24.06.2018 року о 10:47:28 відповідачем було сплачено 545,67 грн., така ж сума оплати відображена в розрахунку за червень 2018 року. 21.11.2018 року о 18:28:37 було сплачено 563,04 грн., така ж сума оплати відображена в розрахунку за листопад 2018 року. Отже, твердження відповідача, що розрахунок суми заборгованості не можна вважати законним і правильним, не відповідає дійсності. Щодо суми нарахованої за повірку лічильника теплової енергії, представник зазначає, що в грудні 2019 року позивачем було здійснено перерахунок за ненадану послугу з повірки лічильника та списано суму у розмірі 706,35 грн., що відображено в розрахунку заборгованості. Також, позивач 07.05.2019 року житловий будинок передав в управління ОСББ «Лобановського 6-Д», отже, нарахування за надані послуги проводилось до 07.05.2019 року, включно. Таким чином, розрахунок заборгованості вірний та розрахований відповідно до тарифів згідно Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради. Крім того, відносно не укладення договору, представник посилається на те, що форма і зміст (умови) Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій були затверджені постановою КМУ від 20.05.2009 року № 529 та діяли до 05.09.2018 року (тобто в період коли позивач надавав житлово-комунальні послуги відповідачу). Тобто, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За правилами положень ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до рішення правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012 року) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , передано в експлуатацію організації ТОВ «Перший український експертний центр», яке прийняло житловий будинок на експлуатацію та обслуговування та в подальшому 07.05.2019 року передало його в управління ОСББ «Лобановського 6-Д». [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 04.12.2009 року (серія [NUMBER] ). За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію (ст. 151 ЖК України). Згідно ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний, зокрема: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За наданими визначенням в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - це результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору. Положеннями ст. 5 цього Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. У ст. 12 Закону визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідна позиція викладене у постанові КГС від 21.04.2020 року (справа № 910/7968/19). Сторона позивача зазначає, що основним предметом та напрямком діяльності Товариства є обслуговування і управління об`єктами нерухомості, надання житлово-комунальних послуг, об`єктів соціально-побутового та іншого призначення, в тому числі технічне обслуговування, реконструкція, капітальний і поточний ремонт. Відповідно до положень Статуту та Довідки з Єдиного державного реєстру підприємств, установи, організацій Товариство має всі законні права здійснювати надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ліцензії виконавчого органу КМР (КМДА) від 26.03.2013 року № 040937, № 040938 та від 20.05.2015 року № 278860 Товариство проводить господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами та постачання, надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Зокрема, будинок за адресою [ADDRESS] відповідно до проекту забудови було спроектовано з наявністю власної котельні, яка забезпечує повністю потреби будинку у теплі, гарячій воді. До зовнішніх джерел тепло та гарячого водопостачання будинок не підключений. Крім того, житловий будинок спроектовано з урахуванням сукупного теплового режиму всіх приміщень за умови підтримання в них нормованої температури. Зокрема, проектом забудови передбачено опалення місць загального користування та сходових клітин. Внутрішньо будинкові мережі централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належать до інженерного-технічного обладнання житлового будинку і є його невід`ємною частиною. За доводами сторони позивача, відповідно до акту приймання-передачі будинку позивач був виконавцем функцій з своєчасного та якісного надання житлово-комунальних послуг для потреб споживачі у будинку, які відповідач отримував, не відмовлявся від їх отримання, отримував рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги, які містили в собі суму заборгованості. Однак, у відповідача наявна заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг, яка згідно розрахунку заборгованості б/н станом на 28.10.2020 року за період з 01.01.2019 року по 07.05.2019 року складає 9695,82 грн. Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач у поданому до суду відзиві не погоджуються з наявністю у неї боргу у вказаній сумі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, щодо доводів відповідача відносно неправильного обрахування позивачем спожитої теплової енергії та безпідставне нарахування коштів, то суд вважає, що вони не є доведеними, оскільки, крім зведеної нею же таблиці, жодних інших документів, які б підтверджували таку інформацію та які можна було б визнати як належний та допустимий доказ, що, в свою чергу, спростовував би розрахунок позивача, матеріали справи не містять. З матеріалів справи також не вбачається, що відповідачем надавалися позивачу показники з індивідуального квартирного теплолічильника щодо фактичних обсягів споживання теплової енергії, що зумовило б уникнення в цій частині непорозумінь з позивачем та здійснення останнім нарахувань за фактично спожиті послуги. Слід зазначити, що Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (нарахування сум за спожиті послуги), встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим (п. 20, 21). Пунктом 11 Правил передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідач є співвласником багатоквартирного будинку. Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. За правилами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 12 цього Закону витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - це, зокрема, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, його прибудинкова територія (ст. 1 Закону). Місцями загального користування є загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень, якими в свою чергу є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будівлі/будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Частиною 2 ст. 12 Закону визначено, що витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Таким чином, нарахування оплати за послуги з опалення місць загального користування співвласникам будинку законодавчо обґрунтовані та носять обов`язковий характер. У випадку дії договірних відносин передбачених Правилами № 830 розподіл теплової енергії проводиться відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року № 315, яка встановлює порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції); обсягів холодної, гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби; обсягів холодної та гарячої води, спожитої споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку; порядок розподілу обсягів спожитих комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, тощо. Якщо співвласниками багатоквартирного будинку не прийнято рішення про визначення моделі організації договірних відносин з виконавцем послуги з постачання теплової енергії, то і нарахування за спожиту теплову енергію проводиться відповідно до Правил № 630. Непогодження відповідача в цій частині зводяться до нерозуміння таких нарахувань. Посилання відповідач на те, що позивач не здійснив заходів з утеплення місць загального користування будинку, то також не підтверджено нею та спростовано позивачем у поданій відповіді на відзив Нарахування за надані послуги проводилось до 07.05.2019 року включно. У листі, про який вказує відповідач (від 29.03.2019 року № 536), йдеться лише про те, що Товариство повідомляє про те, що у зв`язку з припиненням надання послуг з обслуговуванням будинку, не буде продовжувати договірні відносини на постачання природного газу з 01.05.2019 року. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням. Нарахування заборгованості за спожиті послуги за адресою: [ADDRESS], має здійснюватися за тарифами, які закріплені розпорядженнями виконавчого органу КМР (КМДА), інформація про які є загальнодоступною та загальновідомим фактом, офіційно опублікована. Разом з тим, суд не може погодитися з твердженнями позивача, що наданий ним розрахунок заборгованості розрахований відповідно до тарифів згідно розпорядження виконавчого органу КМР. Так, суд встановив, що за надані за період з січня 2019 року по лютий 2019 року послуги за опалення позивачем було застосовано тарифи у розмірі 1476,60 грн. за Гкал, встановлений розпорядженням виконавчого органу КМР (КМДА) від 20.02.2019 року № 289, яке було зареєстровано у Головному управлінні юстиції у місті Києві 11.03.2019 року, а за листопад 2018 року та грудень 2018 року - 1461,84 грн. за Гкал, що взагалі нічим не обґрунтовано. За правилами ч. 6 ст. 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» нормативно-правові акти місцевих державних адміністрацій підлягають державній реєстрації у відповідних органах юстиції в установленому порядку і набирають чинності після реєстрації з моменту їх оприлюднення, якщо самими актами не встановлено пізніший строк введення їх у дію. Таким чином, в цій частині розрахунок позивача не ґрунтується на вимогах закону, оскільки до набрання чинності вказаним вище розпорядженням - 11.03.2019 року, діяло розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.12.2016 року № 1297, яким встановлено було тариф у сумі 1224,36 грн. за Гкал. Враховуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, слід зробити перерахунок нарахованої суми за надані послуги з опалення за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року: 1224,36 х 0,7881 = 964,92 грн. - листопад 2018 року; 1224,36 х 1,2841 = 1572,20 грн. - грудень 2018 року; 1224,36 х 1,3313= 1629,99 грн. - січень 2019 року; 1224,36 х 1,1188 = 1369,81 грн. - лютий 2019 року. Також суд вважає за необхідне взяти до уваги, що при нарахуванні за послугу по утриманню будинку позивач виходив з того, що площа квартири відповідача - 81,6 кв. м, хоча фактичний розмір згідно правовстановлюючого документу є меншим, а саме - 81,5 кв. м. Між тим, за пред`явленням відповідачем правовстановлюючого документу позивачу останній має здійснити відповідний перерахунок. Відповідачем також доведено безпідставне нарахування у лютому 2018 року 554,94 грн. за послугу гарячого водопостачання (7,18 куб. м), так як за відомостями акту від 20.04.2018 року приймання на абонентський облік засобів обліку води, виданого Розрахунковим департаментом ПАТ «АК «Київводоканал» показники лічильника гарячої води становили 0. В свою чергу, щодо нарахованих сум за повірку лічильника теплової енергії, в грудні 2019 року позивачем було здійснено перерахунок за ненадану послугу та списано суму у розмірі 706,35 грн., що відображено в розрахунку заборгованості. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості, яка відповідно до законодавства підлягає стягненню, однак розмір якої не відповідає дійсності та підлягає перерахунку. Повертаючись до питання пропуску позивачем строку позовної давності на основі заявленого відповідачем у відзиві щодо того, що 9 695,82 грн. включає нарахування боргу з 15.08.2012 року (4578,06 грн.), строк позовної давності за яким закінчився, слід зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 року у справі № 372/266/15-ц. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст.ст. 257, 258 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Частиною 1 ст. 264 визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Тобто, в даному випадку, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому, як неодноразово також зауважував Верховний Суд, якщо боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно боргу - інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (постанова ВСУ від 22.03.2017 року по справі № 6-43цс17), оплата боржником чергового платежу не є підставою для переривання позовної давності стосовно боргу, в платіжці має бути чітко вказано, за який період проводиться оплата (постанова ВС від 22.01.2019 року по справі № 437/2726/13-ц). В розрахунку заборгованості позивача містяться дані щодо сплачених відповідачем коштів за надані житлово-комунальні послуги, які зараховувалися за попередній період заборгованості з огляду на те, що відповідачем в призначенні платежу не було вказано, за який період вона їх сплачує. Втім, зі змісту поданого відзиву, в якому викладені заперечення щодо нарахованих сум, а також долучених відповідачем рахунків та квитанцій вбачається, що вона сплачувала лише поточні нарахування за надані житлово-комунальні послуги, тому доводи сторони позивача про правомірність зарахування сплачених коштів за попередній період заборгованості з огляду на те, що відповідачем в призначенні платежу не було вказано за який період вона їх сплачує, є безпідставними. Отже, враховуючи висновок суду за результатами розгляду справи, вбачається, що період, за яким підлягає задоволенню стягнення заборгованості, в межах строку позовної давності - листопад 2017 року - жовтень 2020 року. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за вказаний період за таким перерахуванням: 9695,82 (борг станом на 28.10.2020 року) - 4578,06 (нарахування поза межами строку позовної давності - до листопада 2017 року) - 12,55 (різниця між нарахуванням позивача за послугу з утримання будинку та її фактичним розміром) - 554,94 (гаряче водопостачання) - 1110,13 (різниця між нарахуванням позивача за послугу опалення та її фактичним розміром) = 3440,14 грн. Сторона позивача також просить стягнути інфляційні втрати у розмірі 1216,55 грн. та 3 % річних у розмірі 605,70 грн., відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний характер. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11). Разом з тим, є очевидним, що здійснені позивачем нарахування є не вірними з огляду на висновок, якого дійшов суд щодо стягнення з відповідача суми боргу за житлово-комунальні послуги. Враховуючи, що позивачем свідомо здійснювалося нарахування оплати за опалення відповідачу за вищими тарифами, ніж вони були насправді, суд вважає, що у такому випадку застосування до відповідача такої міри відповідальності є безпідставним. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, пропорційно задоволеним вимогам. Так, заявлений розмір позовних вимог складав 11 518,07 грн. За результатами розгляду справи суд прийшов до висновку стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3440,14 грн. Тобто у відсотковому відношенні заявлений розмір позовних вимог зменшений на 70,13 % (різниця від 100/11 518,07 х 3440,14). Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 627,87 грн. (2102-70,13 %).

Outcome: approved