Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Короткий зміст позову. В суд з позовною заявою про визначення місця проживання дитини звернула в Шевченківський районний суд м. Чернівці позивач [PERSON] до [PERSON] , третя особа що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Кельменецької селищної ради В обгрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що 01.08.2011 року між нею та [PERSON] (прізвище ім`я та по батькові який у подальшому змінив на [PERSON] ) було укладено шлюб в Перковецькій сільській раді Кельменецького району Чернівецької області та за період їх спільного проживання однією сім`єю народився [INFO] , в шлюбі син - [PERSON] . 14 лютого 2019 року рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області, шлюб між нею та [PERSON] (прізвище ім`я та по батькові який у подальшому змінив на [PERSON] ) було розірвано. Зазначає, що 26 серпня 2020 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що Кельменецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ), актовий запис №32. Окрім наведеного, мотивує заявлені вимоги тим, що з метою врегулювання досудових відносин та уникнення суперечок між батьками стосовно місця проживання дитини, 23 травня 2019 року між нею та [PERSON] (прізвище ім`я та по батькові який у подальшому змінив на [PERSON] ) було укладено Договір про здійснення батьківських прав, виконання обов`язків про визначення місця проживання дитини, що був посвідчений приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І.; зареєстрований в реєстрі за №1141. Аргументує вимоги позову і тим, що в січні 2022 року, вона дізналася, що відповідач змінив місце проживання та виїхав за межі України, попередньо змінив зареєстроване місце проживання у [ADDRESS] , а отже понад вісім місяців відповідач піклування про здоров`я сина не здійснює, участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, наданні достатнього рівня освіти не бере. Вказує, що залишивши дитину без піклування, відповідачем істотно було порушено умови договору укладеного 23 травня 2019 року щодо здійснення батьківський прав, виконання обов`язків тим з батьків, хто проживає окремо від дитини та визначення місця проживання дитини, що унеможливило досягнення його мети, а саме: встановлення місця проживання дитини із батьком та виховання і утримання сина, у зв`язку з цим, вона, як мати дитини, 02 серпня 2022 року направила відповідачу повідомлення з проханням з`явитися 13 серпня 2022 р. о 10:00 год. до приватного нотаріуса Кельменецького районного територіального округу Чернівецької області Лакусти В для підписання додаткової угоди про розірвання вищенаведеного Договору, однак, вказане залишилось проігнорованим, а тому позивачка вимушена була звертатись до суду для розірвання договору в судовому порядку. Просить, розірвати Договір у судовому порядку, у зв`язку з істотним порушенням його умов та визначити місце проживання дитини з матір`ю в судовому порядку. Рух справи та позиція сторін. Відповідно до ухвали від 07.09.2022 року Шевченківського районного суду м. Чернівці відкрито провадження у вищенаведеній справі за правилами загального позовного провадження. Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.09.2022 року закрито підготовче провадження в справі № 727/7463/22 із призначенням справи до судового розгляду по суті вимог. В судове засідання, сторони не з`явилися, були належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] , адвокат Поляк М.В. в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, які просила задовольнити. В подальшому до суду представником позивача Поляк М.В. було скеровано письмову заяву про завершення судового розгляду справи у її відсутність та відсутність її довірителя. Відповідач [PERSON] в судові засідання повторно не з`явився, про перебування в провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівці на розгляді цивільного справи за позовом до нього про розірвання договору та визначення місця проживання дитини обізнаний, з огляду на те, що в суд останнім скеровано було письмову заяву. Відповідачу повторно направлялася копія позову з додатками до нього, однак. В судові засіданні відповідач не з`являвся, відзиву на позов не подав, з повернутих поштовим зв`язком рекомендованих повідомлень вбачається, що відповідач за місцем зареєстрованим у [ADDRESS] відсутній, а також і за іншим відомими місце проживання останнього - [ADDRESS] , [PERSON] відсутній, що вбачається з повернутих рекомендованих повідомлень поштового зв`язку. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - служба у справах дітей Кельменецької селищної ради Чернівецького району в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і дні судового розгляду справи, до суду скеровував письмові листи про розгляд справи за позовом [PERSON] у відсутність представника; при цьому на виконання ухвали про забезпечення доказів. Надавши суду письмовий висновок про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , 2014 року народження з матір`ю. Відповідно до стаття 223 ЦПК України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи, ч.1 вказаної норми закону передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі…. неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд вважає, що клопотання позивача, в її інтересах представника, а також представника третьої особи що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні позивача про розгляд справи за їх відповідно, відсутності, слід задовольнити; справу розглянути у відсутність сторін, в тому числі і відповідача, за повторної його неявки в судові засідання, на підставі наданих суду доказів. У відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на наступне. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Досліджені судом докази надані сторонами і застосовані норми права. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , з 01.02. 2022 року по даний час. 14 лютого 2019 року рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області у справі №717/65/19 шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. В шлюбі, за період спільного проживання сторін, народилася дитина, син - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), актовий запис 02. 26.08.2020 року зареєстровано було шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після заміжжя остання прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). З метою врегулювання досудових відносин та уникнення суперечок між батьками стосовно місця проживання дитини, 23 травня 2019 року між нею та [PERSON] (прізвище ім`я та по батькові який у подальшому змінив на [PERSON] ), було укладено Договір про здійснення батьківських прав, виконання обов`язків про визначення місця проживання дитини, що був посвідчений приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І.; зареєстрований в реєстрі за №1141. Відповідно до пункту 1.1 вказаного Договору…, його предметом визначено місце проживання, виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з пунктом 1.2-1.3 Договору сторони визначили місце проживання дитини місцем проживання батька, а саме: [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджувати матір письмово із зазначенням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни проживання. Пунктом 3.1.1 Договору на батька покладено обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, самостійно виховувати дитину, матеріально забезпечувати дитину, надати їй достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Відповідно до пункту 3.3.1, батька зобов`язано належним чином виконувати взяті себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти про зміну місця свого проживання контактних телефонів та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення щодо своєчасного виконання своїх зобов`язань, за договором. Окрім наведеного, судом встановлено, що відповідач в січні 2022 року змінив прізвище ім`я та по батькові, а саме з [PERSON] на [PERSON] та переїхав проживати в [ADDRESS] , зареєстрував офіційно за цією адресою своє місце проживання, про що 22 жовтня 2021 р. здійснено запис в Реєстрі актового запису про зміну імені та при цьому, про такі зміни, відповідач не попередив матір дитини, позивача [PERSON] , в порядку передбаченому наведеним вище договором, тобто, фактично залишивши дитину без піклування, відповідачем істотно на думку позивача було порушено умови договору, що унеможливило досягнення його мети, а саме: встановлення місця проживання дитини з батьком та виховання й утримання сина. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Так, відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Та згідно ст. 9 Сімейного кодексу України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Так, пунктом 4.3 спірного Договору…, передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішуються в судовому порядку. 02 серпня 2022 року позивач [PERSON] , направила повідомлення відповідачу (за відомими для неї адресами місця проживання останнього), з проханням з`явитися на 13 серпня 2022 р. о 10:00 год. до приватного нотаріуса Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакусти В. І. за адресою: [ADDRESS] , для підписання додаткової угоди про розірвання спірного договору, разом з цим, вказане повідомлення відповідачем було проігнороване. У відповідності до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у ] істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала і укладенні договору. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їй прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з бать| покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, доводи за заявленою вимогою позивача [PERSON] про розірвання договору щодо здійснення батьківських прав, виконання обов`язків тим з батьків, хто проживає окремо від дитини укладеного між сторонами, знайшли своє обґрунтування і підлягають до задоволення. Що стосується заявленої позивачем вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, суд на підставі з`ясованих обставин і досліджених вище доказів, а також з урахуванням того, що висновком органу опіки і піклування Кельменецької селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради від 16.12. 2022 року № 154, із урахуванням інтересів дитини - [PERSON] , [INFO] , прийнято визнати доцільним проживання дитини з матір`ю [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . При цьому, рекомендовано матері дитини поважати права батька дитини та не чинити перешкод йому у спілкуванні з сином, суд вважає, що і дані заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Верховний Суд враховує, що статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Беручи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що на даному етапі життя дитини [PERSON] , [INFO] , визначення його місця проживання із матір`ю, буде відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої інстанцій. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивачем ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved