Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

08 грудня 2021 року позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Кравченко О.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: - усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] шляхом її вселення до зазначеної квартири; - визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , шляхом: виділення [PERSON] у користування кімнату №6 площею 17,5 кв.м., балкон площею 0,85 кв.м., що становить 9/20 часток квартири та визнати за нею право власності на них; виділення [PERSON] у користування кімнату №2 площею 12,0 кв.м., кімнату №5 площею 8,0 кв.м, лоджію площею 2,21 кв.м., що становить 11/20 часток квартири та визнати за ним право власності на них; у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] залишити коридор №1 площею 11,3 кв.м., туалет №3 площею 1,4 кв.м., ванну №4 площею 3,0 кв.м., кухню №7 площею 7,6 кв.м., кладову №8 площею 1,3 кв.м.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в сумі 22326,42 гривень, а також - судовий збір у розмірі 4300,00 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка позбавлена можливості користуватися частково належною їй квартирою, оскільки відповідач замінює замки на вхідних дверях, і відмовляється впускати позивачку до житла, мотивуючи свою відмову неможливістю спільного проживання. Звернення до поліції проблему не вирішили. За таких обставин просить вселити її в квартиру, та оскільки між сторонами існують неприязні стосунки - визначити порядок користування цією квартирою. Вона просить виділити їй у користування меншу частину квартири (їй кімнату площею 17,5 кв.м. з балконом, а відповідачу 2 кімнати площею 12,0 кв.м. і 8,0 кв.м. з лоджією), у зв`язку з чим пропорційно змінити розмір їх часток у праві власності на квартиру, та стягнути з відповідача розмір відповідної компенсації. Ухвалою судді від 23 грудня 2021 року вказаний позов прийнято до розгляду, у справі відкрите загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 17 лютого 2022 року відповідач [PERSON] в особі представника - адвоката Дьякової Т.В. подав відзив, в якому наполягав на необхідності повної відмови у задоволенні позову. Так стороною відповідача вказано, що в спірній квартирі проживає відповідач [PERSON] і спільна повнолітня донька сторін [PERSON] , з якими у позивачки існують конфліктні відносини. Наполягають, що позивачка [PERSON] ніколи не виявляла бажання проживати у спірній квартирі чи користуватися нею, а хоче продати свою частку стороннім особам, або заселити квартирантів. Проти запропонованого порядку користування заперечує, оскільки після перепланування квартири, кімната №6 площею 17,5 кв.м. є прохідною, не має дверей, та з`єднана з кухнею. Вважає визначення часток у квартирі, вказаний позивачкою - не зрозумілим, а вирішення цього питання можливе лише при проведенні судової експертизи. 03 березня 2022 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому вказувала на законність, обґрунтованість і необхідність задоволення позовних вимог. Наполягала, що відповідач створює позивачці перешкоди у користуванні квартирою, що також не заперечується у відзиві. Визначення порядку користування квартирою без проведення експертизи вважала правомірним і обґрунтованим. Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року у справі закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. До судового засідання 05 грудня 2022 року відповідач [PERSON] подав заяву про перенесення розгляду справи після часу закінчення воєнних дій. В судове засідання 23 грудня 2022 року відповідач [PERSON] чи його представник не з`явились з невідомих причин. До судового засідання 24 січня 2023 року сторона відповідачів також не з`явилась. Повідомлення про виклик до суду (SMS-повідомлення), відповідач [PERSON] отримав 23.12.2022 року. На електронну адресу суду 24.01.2023 року представник відповідача - адвокат Дьякова Т.В. надіслала клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 24 січня 2023 року представник позивача [PERSON] подала заяву, в якій наполягала на розгляді справи по суті і задоволення позову. Засідання просила провести без її присутності. Вирішуючи можливість проведення судового засідання за відсутності сторін, суд виходить з такого. Як вказує частина 2 статті 212 ЦПК України учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Натомість заява представника відповідача направлена на електронну адресу суду за 4 години до судового засідання (в 09:02 год. 24.01.2023 року). Копія іншим учасникам не направлялась. Жодного обґрунтування такого строку подачі заяви адвокат не зазначила. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, у зв`язку із порушенням передбачених ч.2 ст. 212 ЦПК України вимог, клопотання представника відповідача - адвоката Дьякової Т.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, відповідно до ч.2 ст. 126 ЦПК України необхідно залишити без розгляду. За п.11 ч.3 ст. 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства відноситься неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до п.п.2), 3) ч.2. ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, з`являтися в судове засідання за викликом суду. З цих підстав суд приходить до висновку про те, що сторона відповідача, в порушення передбачених ч.1 ст. 44 ЦПК України вимог щодо добросовісного користування процесуальними правами й неприпустимості зловживання ними, не бажають якнайшвидше вирішити спір та вчиняють дії, направлені на затягування розгляду справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, а також право особи бути вислуханим судом. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Таким чином, з урахуванням того, що сторона відповідача втретє не з`являється для розгляду справи по суті, не підтвердила поважності причини неприбуття до судових засідань самого відповідача [PERSON] , не зазначено обставин, які під час дії воєнного стану перешкодили йому прибути до суду, та конкретних дій, які неможливо здійснити в засіданні без їх участі, враховуючи, що до справи долучена позиція сторони відповідача (відзив) разом із доказами на підтвердження викладених у відзиві обставин, суд приходить до висновку про необхідність вирішення спору, що виник між сторонами, і розгляду справи по суті за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року у справі ЄУН №337/5435/18 Провадження №2/337/22/2020, яке набрало законної сили 09 лютого 2021 року: - Позов [PERSON] задоволено частково; - Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу «ЗАЗ 110307, випуску 2005 року, реєстраційний номер [NUMBER] в розмірі 12193,65 гривень; - Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачену суму судового збору у розмірі 1339,53 гривень; - В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Відповідне право власності [PERSON] на частину квартири 15 березня 2021 року зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України ). Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї (ст. 383 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Суд дійшов до висновку, що зібрані у справі докази вказують на наявність чинення відповідачем перешкод позиваці у реалізації нею свого права власності на належну їй 1/2 частину спірної квартири, зокрема, це прямо вбачається і з письмових пояснень сторони відповідача, а також із звернень до органів поліції. Посилання відповідача на те, що позивачка бажає розпорядитися частиною квартири у спосіб, що йому не до вподоби, не є належною підставою для створення перешкод у користуванні власністю. Враховуючи вищевикладене, судом встановлена наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення [PERSON] перешкод у здійсненні права користування, шляхом її вселення до квартири. Щодо вимоги про визначення порядку користування квартирою, зміни розміру часток співвласників і стягнення за це компенсації, слід зазначити таке. Згідно з технічним паспортом (виготовлений 09.06.2009 року, із змінами станом на 01.04.2021 року, інвентаризаційна справа №563), квартира [ADDRESS] складається з приміщень: №1 коридор, площею 11,3 кв.м., №2 кімнати, площею (житловою) 12,0 кв.м., з прилеглою до неї лоджію площею 2,21 кв.м., №3 туалету, площею 1,4 кв.м., №4 ванної, площею 3,0 кв.м., №5 кімнати, площею (житловою) 8,0 кв.м, №6 кімнати, площею (житловою) 17,5 кв.м., з прилеглим до неї балконом площею 0,85 кв.м., №7 кухні, площею 7,6 кв.м., №8 кладової, площею 1,3 кв.м. Посилання відповідача [PERSON] на невідповідність поточного планування квартири технічному паспорту суд вважає таким, що не встановлено в ході розгляду справи. Так, долучені до відзиву світлини не надають можливість встановити час та місце проведення фотозйомки. [PERSON] не зазначає точної площі приміщень квартири, які за його версією, фактично існують на цей час. Жодної проектної документації на перепланування квартири, дозволів на проведення перепланування квартири (що є обов`язковим для проведення ремонтно-будівельних роботи, пов`язаних із зміною фізичних параметрів приміщень, знесенням або перенесенням внутрішніх легких некапітальних перегородок - Розділ 3 Державних будівельних норм України А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»), чи інформації про притягнення будь-якої особи до адміністративної відповідальності за статтею 150 КУпАП за самовільне переобладнання чи перепланування жилих приміщень - суду надано не було. Як сторона позивача так і сторона відповідача у справі представлена адвокатами, проте жодна із сторін не заявила клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, для вирішення, з технічної точки зору, в тому числі можливості встановлення порядку користування квартирою з урахуванням її поточного планування відповідно до часток власності кожного співвласника. При цьому, технічний паспорт квартири [ADDRESS] , має зміни, датовані 01.04.2021 року. За таких обставин суд вважає що при розв`язанні спору і визначенні порядку користування квартирою, слід виходити з планування та площі приміщень, відображених на технічному паспорті. Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, зміну розміру часток, і порядок встановлення користування спільним майном. При вирішенні питання про виділення у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Квартира [ADDRESS] , згідно технічного паспорту, має жилі окремі та ізольовані кімнати: №2 площею 12,0 кв.м., №5 площею 8,0 кв.м, №6 площею 17,5 кв.м. (без врахування балконів і лоджій). За таких обставин між двома співвласниками раціонально встановити такий порядок користування квартирою, коли одній стороні буде виділено кімнату №6 , а іншій - кімнати №2 і №5. В такому випадку у користуванні першої із сторін буде близько 46,67% від житлової площі квартири, а у другої - близько 53,33%. Різниця у приблизно 3,33% є досить незначним і допустимим відходом від розміру ідеальних часток. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Позивачка [PERSON] претендує на кімнату № 6 площею 17,5 кв.м. з прилеглим до неї балконом площею 0,85 кв.м., яка є найбільшою кімнатою. Натомість [PERSON] просить виділити кімнати №2 площею 12,0 кв.м., з прилеглою до неї лоджію площею 2,21 кв.м., і №5 площею 8,0 кв.м., сукупна площа яких у незначному обсязі перевищує половину від загальної житлової. Оскільки відповідач [PERSON] у своєму відзиві не навів жодних продуктивних аргументів проти виділення йому у користування двох менших кімнат, суд вважає, що такий порядок користування квартирою призведе до мінімального у цій ситуації порушення прав співвласників, однак надасть можливість вирішити спір, та мати у користування кожного з співвласників, що будуть проживати в квартирі, окремих ізольованих житлових приміщень. Крім того, в такому випадку не будуть порушуватись і права доньки сторін - [PERSON] , яка відповідно до відзиву [PERSON] , проживає у спірній квартирі. Щодо застосування положень ч.3 ст. 358 ЦК України по зміні розміру часток співвласників. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Однак, за положеннями ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Крім того, відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. При цьому згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Отже при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаних спеціальних норм Цивільного кодексу суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, принципу пропорційності цивільного судочинства та дотримання розумного балансу між приватними інтересами фізичних осіб. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них. У цій справі, під час судового розгляду позивач не доводив і не надав жодних доказів обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 22326,42 гривень. Окрім того, частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частина 6 ст. 81 ЦПК України визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відмічає, що висновок експерта є тим доказом, який підтверджує можливість чи відсутність такої можливості на виділ частки з нерухомого майна. Разом з тим, матеріали справи не містять відповідного висновку експерта, клопотань про призначення експертизи жодною із сторін не заявлялось. За таких обставин, не вбачається можливим визначити чіткий ступінь відхилення від розміру ідеальних часток при вирішенні спору між сторонами, та розмір відповідної компенсації. Таким чином суд приходить до висновку про необхідність відмови у зміні розміру часток співвласників, що однак разом із вселенням позивачки до квартири і встановленням порядку користування цією квартирою у визначений судом спосіб, надасть можливість реально і ефективно вирішити спірні правовідносини, та не порушить прав обох співвласників чи інших осіб. Зважаючи на викладене, позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати зі сплати судового збору, що понесені та документально підтверджені позивачем, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом прийнято рішення про задоволення двох позовних вимог немайнового характеру, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1816 гривень (ставка судового збору за вимогу немайнового характеру станом на момент подання позову 908 гривень х 2). Інші судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial