Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-03 00:00:00

1.Позиція позивача. У січні 2022 року адвокат Малюк О.П., яка діє в інтересах позивача - [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з матеріалами позовної заяви до [PERSON] «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням». Згідно до позовних вимог просить: -визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу укладеного від 30 листопада 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Іванко Т.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2/4411. За вказаним договором, продавцем квартири є відповідач [PERSON] , який з часу укладання договору і по час звернення із позовом до суду за адресою [ADDRESS] , не прожива. Крім того, [PERSON] не є членом родини позивача, і власних речей у квартирі за адресою реєстрації не має, залишив житло за власного бажання, комунальні послуги не сплачує, що покладає на позивача надмірний тягар та обмежує його праві вільного розпорядження належною йому власністю. На підставі зазначеного, позивачем підтримано позовні вимоги. 2. Позиція відповідача. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений згідно до вимог ст.130 ЦПК України, як шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, так і через оголошення на сайті судова влада. В судові засідання не прибував, заяв та клопотань не подавав, причину неявки суду не повідомляв, також відзиву на позов, чи зустрічний позов відповідачем не подано. 3. Позиція третіх осіб, без самостійних вимог щодо предмету спору. Центр надання адміністративних послуг у Заводському районі міста Кам`янське Кам`янської міської ради, будучи належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду, подав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. 4. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 10 січня 2022 року надійшла позовна заява до провадження суду. 24 травня 2022 року отримано відомості про зареєстроване місце проживання відповідача. 24 травня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 07 грудня 2022 року за клопотанням сторони позивача, судом залучено до участі у справі 3-ю особу без самостійних вимог щодо позову - Центр надання адміністративних послуг у Заводському районі міста Кам`янське Кам`янської міської ради. 04 січня 2023 року ухвалено про заочний розгляд справи. Сторони в судове засідання не прибути, позивачем подано заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, і проти заочного розгляду не заперечував. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 5. Фактичні обставини встановлені судом. Квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу укладеного від 30 листопада 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Іванко Т.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2/4411, - є власністю [PERSON] , що підтверджено копією договору (а.с. 7-8), копією технічного паспорта на квартиру (а.с. 9-10). Відповідач [PERSON] був стороною по вищезазначеному договору купівлі-продажу від 30 листопада 1993 року, що підтверджено копією договору (а.с.7) квартира [ADDRESS] , з 24 травня 1984 року, що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 19/1971 від 28 січня 2022 року. Відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим за адресою квартира [ADDRESS] , 30 листопада 1993 року і по час розгляду справи по суті не проживає, що підтверджено актом Житлово-будівельного кооперативу «Весна» від 23 грудня 2021 року (а.с. 12). 6. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Спір що виник між позивачем та відповідачем підлягає врегулюванню згідно до ЦК України, так як житло є приватною власністю позивача, а відповідачі - не підноситься до членів родини позивача. Факт того, що на час звернення до суду із позовом та на час розгляду справи по суті, у зазначеній квартирі зареєстровано відповідача, встановлено судом на підставі фактичних даних заявлених позивачем, і акту про не проживання. Судом враховується, що квартира [ADDRESS] , є власністю позивача з 30 листопада 1993 року, а відповідач є продавцем зазначеного житла і не проживає у ньому без поважних причин саме з дати відчуження квартири, а саме з 30 листопада 1993 року. Згідно до позиції позивача, відповідач за власним рішенням залишив належне позивачу житло, попередньо відчужив його позивачеві, що підтверджено копією Договору купівлі-продажу від 30 листопада 1993 року. Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад". Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. А тому позовні вимоги, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)». 8. Судові витрати. Щодо стягнення судових витрат, то при зверненні із позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 гривень, а тому у відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України, судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved