Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

04.10.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив суд визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , посвідчений 19.06.2013 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою Г.В, зареєстрований в реєстрі за номером №187. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказану справу визначено судді Римар І.А. та 21.10.2021 року відкрито провадження по справі. В своїх позовних вимогах позивач зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй земельну ділянку за кадастровим номером 5121284900:01:001:1198 площею 3,16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Ставківської сільської ради Березівського району Одеської області. Спадкоємцями на вищевказане майно є діти померлої: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які 11.08.2021 року звернулися до приватного нотаріуса Березівського нотаріального округу Одеської області з заявами про прийняття вищевказаної спадщини, але приватним нотаріусом їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки за життя [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , [INFO] . який прийняв спадщину. Також нотаріус зазначила, що ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст ст 1261-1265 ЦК України, тобто спадкоємці за законом. Але, як зазначає позивач, що заповіт був складений неправомірно, адже [PERSON] (відповідач по справі) ввів [PERSON] в оману та скористався її безпорадним станом, оскільки вона тяжко хворіла. Запропонував [PERSON] укласти договір оренди землі та під видом вдалого правочину вона підписала не договір оренди, а заповіт на його користь. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з позовом про визнання вищевказаного заповіту недійсним та просила задовольнити його. Відповідно до наказу Березівського районного суду Одеської області №16 -ОД від 31.08.2022 року( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 31.12.2022 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 19.02.2023 року. Справа неодноразово відкладалась у зв`язку з воєнним станом та відключенням електроенергії. В судовому засіданні 28.12.2022 року позивач підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові, наполягала на задоволенні позову. Відповідач та його представник у судове засідання 28.12.2022 року не з`явилися, одночасно від них надійшла заява про слухання справи у їх відсутності, позов не визнали, також надали відзив на позовну заяву, посилаючись на відсутність підстав для визнання заповіту недійсним. Також просили позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення (а.с.92-94). Окрім цього, просили застосувати строк позовної давності, подавши заяву від 07.11.2022 року (а.с.118-120). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши відзив відповідача, суд доходить висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. В ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Судом встановлено, що 19.06.2013 року [PERSON] ,за життя, склала заповіт щодо спадково майна, а саме: земельної ділянки площею 3,17 га, яка розташована на території Ставківської сільської ради Березівського району Одеської області (а.с.66 зворотній бік). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с.66). Спадкування здійснювалося на підставі заповіту №187 від 19.06.2013 року в силу норм ст. 1254 ЦК України, який посвідчений державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою Г.В, згідно з якими вона заповіла належне їй на праві власності майно саме [PERSON] . Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено та позивачем не надано доказів того, що померла тяжко хворіла та не усвідомлювала значення своїх дій. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. При цьому, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях ч.6 ст.81 ЦПК України. За таких обставин, оскільки у матеріалах справи та під час судового засідання позивач повідомила про відсутність доказів тяжкої хвороби [PERSON] , яка не усвідомлювала значення своїх дії при складанні заповіту та те, що останню примушували скласти оспорюваний заповіт, а тому вказані обґрунтування є не доведеним з боку позивача. При цьому, заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача, який нотаріально посвідчений. У відповідності до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області - Поляковою Г.В. Таким чином, [PERSON] на момент складання заповіту розуміла характер та значення своїх дій. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд доходить висновку про неможливість з наведених позивачем підстав визнати даний заповіт недійсним. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Водночас, щодо посилання відповідача на застосування строків позовної давності, то суд вважає вказану заяву безпідставною, оскільки позивач має право звернутись до суду з вищевказаним позовом та нею строк пред`явлення не пропущений, оскільки, як повідомила позивач, остання дізналась про існування вищевказаного заповіту лише після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини від 11.08.2021 року..

Outcome: dismissed