Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

12.05.2021 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому прохала визнати за нею право власності, в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її брата [PERSON] на п`ять восьмих частки житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею - 67,6 кв.м., житловою площею - 33,8 кв.м., вартістю 92138 грн. В обґрунтування позову зазначала, що [INFO] помер брат позивачки [PERSON] , який за життя набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] , як на майно колгоспного двору, а тому право власності на даний житловий будинок, в цілому увійшло до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок його смерті. Так як спадкоємці першої черги відсутні, спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняла позивачка, як спадкоємець другої черги, подавши до Таращанської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений строк. Крім неї, спадкоємцями другої черги є: 1) [PERSON] (рідна сестра спадкодавця), якій за законом належить одна четверта частка спадкового майна; 2) [PERSON] (рідний брат спадкодавця), який у встановлений строк не подав заяву про прийняття спадщини або про відмову від неї, яка б відповідала вимогам ст.ст. 1273, 1274 ЦК України, а також, який помер [INFO] ; 3) [PERSON] (рідна сестра спадкодавця), якій за законом належить одна четверта частка спадкового майна, тому після смерті якої за фактом представлення спадкоємцями є її діти: [PERSON] та [PERSON] , яким за законом належить по одній восьмій частки спадкового майна кожному; 4) [PERSON] (рідна сестра спадкодавця), якій за законом належить одна четверта частка спадкового майна, тому після смерті якої за фактом представлення спадкоємцями є її діти: [PERSON] та [PERSON] , яким за законом належить по одній восьмій частки спадкового майна кожному. Водночас, племінник спадкодавця [PERSON] відмовився від своєї частки спадкового майна в розмірі однієї восьмої на користь [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відмовились від своїх часток на користь позивачки. Таким чином, частка у спадковому майні [PERSON] складає - п`ять восьмих, а частка [PERSON] - три восьмих. За життя [PERSON] не оформив свого права власності на житловий будинок [ADDRESS] , який належав до колгоспного двору та головою якого він був. Відсутність правовстановлюючого документу на будинок та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно не дає змоги оформити позивачці, як спадкоємиці права на будинок. Ухвалою суду від 22.12.2021 зупинено провадження в даній справі до залучення до участі у справі правонаступника (-ів) позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 06.10.2022 поновлено провадження та залучено до участі в даній справі в якості правонаступників позивачки: [PERSON] ; [PERSON] та її законного представника - [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 26.10.2022 прийнято заяву представника позивачів - адвоката Марущак Я.В. про зміну предмету позову, в якій прохальна частина позову викладена в новій редакції (а.с.156-161 т.3), зокрема: - визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її матері [PERSON] на п`ятнадцять тридцять других частки житлового будинку [ADDRESS] , як загальною площею - 67,6 кв.м., житловою площею - 33,8 кв.м., вартістю 92138 грн.; - визнати за [PERSON] , право власності по праву представлення замість її померлого [INFO] батька [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його матері [PERSON] на п`ять тридцять других частки житлового будинку [ADDRESS] , як загальною площею - 67,6 кв.м., житловою площею - 33.8 кв.м. В обґрунтування зазначав, що первісний позивач у даній цивільній справі [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку з чим, з 06.10.2022 [PERSON] та [PERSON] набули статусу позивачів у даній справі. Відповідно до листа приватного нотаріуса [PERSON] спадкоємцями померлої [PERSON] є: дочка спадкодавця [PERSON] на три четвертих частки з урахуванням часток, від яких на її користь відмовились сини спадкодавця [PERSON] та [PERSON] ; по праву представлення внучка спадкодавця [PERSON] , замість її померлого [INFO] батька [PERSON] - на одну четверту частку. Таким чином, у позивачів виникла необхідність у внесенні змін до предмету позову, оскільки з п`яти восьмих частки житлового будинку [ADDRESS] потрібно виділити три четвертих частки [PERSON] та одну четверту частку [PERSON] , що становить п`ятнадцять тридцять других та п`ять тридцять других відповідно. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Головатюк В.В. у судове засідання 05.01.2023 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно. Позивачка [PERSON] та її законний представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належно. Представник позивачів - адвокат Марущак Я.В. у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та прохав його задовільнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що хату побудувала своїми руками. Вона доглядала та лікувала брата [PERSON] , за нього платила кошти в лікарні, інші родичі до нього не приїжджали. З 1980-х років по день смерті брат [PERSON] проживав у будинку [ADDRESS] . У нього була дружина [PERSON] . Також у відповідачки [PERSON] була сестра [PERSON] , яка на даний час померла. Вона знає доньку померлою [PERSON] - [PERSON] , а також синів померлою [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] . Також у [PERSON] був син [PERSON] , який також помер. Представник відповідачки - адвокат Поліщук Р.А. у судовому засіданні позов не визнав повністю. Пояснив, що [PERSON] будинок не будував. Не доведено, що останній був власником будинку. Також, не надано доказів, що його жінка [PERSON] була співвласницею будинку. В свідоцтві про право на спадщину право власності після смерті [PERSON] зазначено на інше майно. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.25 т.4). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.27 т.4). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.29 т.4). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.31 т.4). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.33 т.4). Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без представника третьої особи та покладається на розсуд суду (а.с.40 т.4). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки до суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи - не подавав. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши думку відповідачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом 18.10.2015 помер [PERSON] (а.с.13 т.1), який до дня смерті проживав по [ADDRESS] . Рішенням сесії Крутогорбівської сільської ради №11-02-VII від 26.12.2015 вулиця Леніна в с. Круті Горби Таращанського району Київської області була перейменована на вулицю Т.Шевченка (а.с.35 т.1). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. За життя спадкодавець заповіту не залишив. Спадкоємці за законом першої черги згідно ст. 1261 ЦК України відсутні. Спадкоємцями другої черги майна померлого [PERSON] , які прийняли спадщину в установленому законом порядку, є його рідні сестри - [PERSON] та [PERSON] . Інші спадкоємці: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] , а [PERSON] - на користь [PERSON] . В матеріалах справи міститься заява від імені [PERSON] (помер [INFO] , а.с.217 т.2) про відмову від спадщини на користь рідної сестри [PERSON] , посвідчена 25 березня 2016 року нотаріусом Красногвардійського районного нотаріального округу. (а.с.212 т.2). У роз`ясненнях від 05.05.2016 № 107/02-14 в.о. державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. зазначила, що спадкоємцями другої черги ст. 1262 ЦК України є сестра [PERSON] - на три восьмих частки спадкового майна (з урахуванням однієї восьмої частки, від якої відмовився племінник спадкодавця - [PERSON] ) та [PERSON] на - п`ять восьмих частки спадкового майна (з урахуванням однієї четвертої частки, від якої відмовилися племінники спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] та однієї восьмої частки, від якої відмовилась племінниця спадкодавця - [PERSON] ). Так, як заява [PERSON] була посвідчена нотаріусом Красногвардійського районного нотаріального округу Республіки Крим, не може нотаріус прийняти до уваги. Оскільки, усі нотаріальні дії вважаються недійсними та не породжують правових наслідків, якщо вони вчинені нотаріусами на тимчасово окупованій території із застосування законодавства РФ (а.с.44 т.2). Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року (справа 379/439/17) позов [PERSON] про збільшення частки в спадковому майні та визнання права власності на спадкове майно задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на три восьмих частки спадкового майна, в тому числі, і на будинковолодіння, що складається з житлового будинку, погріба з шийкою, сараю прибудови, сараю, убиральні, ганку, колодязя питного, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належало померлому [INFO] [PERSON] (а.с.61-65 т.2). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі (а.с.80-84 т.2). Верховним Судом за результатами розгляду скарги [PERSON] на рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2017 року встановлено, що постановою державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори від 10 лютого 2017 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що вона претендує на більшу частку у спадковому майні, однак заява [PERSON] не може бути прийнята до уваги, оскільки не відповідає вимогам закону. При цьому нотаріусом не зазначено підстав для відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом без врахування частки [PERSON] . Та дійшов висновку, що скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відсутність належних доказів відмови нотаріуса в оформленні прав позивача на спадщину (на три восьмих частки) та наявність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадкове майно (на три восьмих частки) є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с.175-179 т.2). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року (справа 379/735/16) відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, оскільки в матеріалах справи відсутні докази відмови нотаріусом Граждан О.Р. в оформленні її прав на спадщину. Крім того, апеляційним судом встановлено, що заява рідного брата спадкодавця [PERSON] - [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] не відповідає вимогам статей 1273, 1274 ЦК України. (т.1 а.с.46-49). Постановою від 10 лютого2017 року в.о. державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що вона претендує на більшу частку у спадковому майні, а нотаріусом не може бути прийнята до уваги заява [PERSON] про відмову від спадщини (а.с.43 т.2). Постанова державного нотаріуса про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 10.02.2017 року ніким, в тому числі і відповідачкою оскаржена у встановленому порядку не була. Постановою від 02 грудня 2017 року в.о. державого нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, [ADDRESS] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вище вказаний будинок (а.с.52 т.2). Рішенням Таращанським районним судом Київської області від 07 травня 2019 року (справа 379/1186/18) визнано дійсною відмову [PERSON] від своєї частки у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON] , на користь рідної сестри [PERSON] та зобов`язано в.о. державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. врахувати її при розподілі часток у спадщині(а.с.92-96 т.2). Проте, постановою Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2019 року у справі № 379/1186/18 скасоване рішення Таращанського районного суду Київської області від 07 травня 2019 року та постановлене нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Таращанської районної державної нотаріальної контори, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії (а.с.172-173 т.2). У даній частині постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишено без змін (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 379/1186/18). (т.1 а.с. 84-92). Згідно довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 14.06.2016 № 1211, до 01.01.2013 право власності на житловий будинок [ADDRESS] , не було зареєстровано. Станом на останню дату технічної інвентаризації 13.06.2016 загальна площа будинку становить 67,60 кв.м., житлова - 33,80 кв.м. (а.с.53 т.2). У технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 13.06.2016, зазначено: рік побудови житлового будинку - 1976, загальна площа - 6760 кв.м., житлова площа - 33,80 кв.м. та інвентаризаційна вартість - 92138 грн (а.с.28-30 т.1). Станом на 05.05.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] - відсутні відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження (а.с.32 т.1). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Крутогорбівської сільської ради Таращанського району Київської області від 22.09.2017 № 735, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в період з 1986 року по 1995 року належав до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] та який за життя право власності не виготовляв (а.с.34 т.1). В довідці виконавчого комітету Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області від 20.04.2021 № 41-8-5 зазначено, що згідно записів по господарській книзі №4 по селу Круті Горби за 2011-2015 року за житловим будинком, головою двору, якого був [PERSON] закріплена земельна ділянка загальною площею 0,50 га (а.с.33 т.1). Згідно виписок по господарської книги № 7 за 1986-1990 роки та № 3 за 1991-1995 роки, виданих 22.09.2017 виконавчим комітетом Крутогрбівської сільської ради Таращанського району Київської області, головою домогосподарства за адресою: село Круті Горби Таращанського району Київської області значився [PERSON] та членом двору - його дружина [PERSON] (а.с. 22-23 т.1). Як вбачається із копії погосподарської книги, з 1986 по 1995 місце роботи голови домогосподарства за адресою: село Круті Горби Таращанського району Київської області та його дружина значиться: колгосп «Прогрес», колгосп імені «1 Травня», а саме домогосподарство віднесено до суспільної групи «колгоспна» з 1986 по 1991 роки (а.с.24-27). Так із копії трудової книжки колгоспника № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 1956 року по 1960 рік та з 1968 року по 1986 рік працював у колгоспі «Прогрес», а з 1987 року у зв`язку з розукрупненням колгоспу «Прогрес» вважався членом колгоспу імені «Першого Травня» до 1995 року включно (а.с.39-45 т.1). Після смерті [INFO] [PERSON] (а.с.18 т.1), яка була членом домогосподарства, спадкоємцем за законом майна померлої є її чоловік [PERSON] (а.с.19, 20 т.1) [INFO] померла первісна позивачка [PERSON] (а.с.88-89 т.3), після смерті якої приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. 03.12.2021 заведено спадкову справу № 206/2021(а.с.188-216 т.3). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 13.12.2021 №67750409 вбачається, що при відкритті даної спадкової справи стало відомо щодо наявності двох заповітів, які зареєстровані у Спадковому реєстрі за № 41892682 від 18.01.2000 та № 41892971 від 27.03.2000 (а.с. 198 т.3). Спадкоємцями за заповітом від 18 січня 2000 є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.3 а.с.216). Відповідно до заповіту, складеного та посвідченого 27 березня 2000 року (т. 3 а.с. 215) секретарем виконавчого комітету Крутогорбівської сільської ради Таращанського району Київської області Рубан Надією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 97, [PERSON] право на земельну частку (пай), що належало їй на підставі сертифікату серія КВ № 0179028 від 10.02.1997, заповіла в рівних частинах - 1) [PERSON] , яка від прийняття спадщини за заповітами відмовилася та спадщину за законом прийняла (а.с.190 т.3); 2) [PERSON] , який відмовився від прийняття спадщини за заповітами, а також відмовився від прийняття спадщини за законом на користь [PERSON] (а.с.206 т.3) 3) [PERSON] , який відмовився від прийняття спадщини за заповітами, а також відмовився від прийняття спадщини за законом на користь [PERSON] (а.с.204 т.3); 4) [PERSON] , яка не звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та згідно з довідки виконавчого комітету Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області на момент смерті разом з [PERSON] зареєстрованих осіб не було, отже спадщину не прийняла (а.с.195 т.3); 5) [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.203 т.3). Син спадкодавця [PERSON] від прийняття спадщини за законом (по праву представлення) відмовився. Іншим спадкоємцем у відповідності до ст. 1266 ЦК України є внучка спадкодавця [PERSON] , яка має першу групу інвалідності, таким чином спадщину прийняла (а.с.199 т.3). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 29.06.2016 року [PERSON] визнано недієздатною (а.с.213 т.3) та рішенням цього ж суду від 05.08.2018 призначено опікуном її матір [PERSON] (а.с.214 т.3). Як вбачається зі спадкової справи, спадкування після померлої [PERSON] відбувалося за законом. Згідно наданої приватним нотаріусом інформації від 28.09.2022 №173/02-14 (а.с.99 т.3) спадкоємцями майна після померлої є: 1) дочка спадкодавця [PERSON] , з врахуванням часток, від яких на її користь відмовилися сини спадкодавця, - на три четвертих частки; 2) по праву представлення внучка спадкодавця [PERSON] , замість її померлого батька, - на одну четверту частку. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 359/4886/15-ц (провадження № 61-754св22) зазначено, що «при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом». Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (стаття 1278 ЦК України). Тлумачення статті 1278 ЦК України свідчить, що якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Якщо інші спадкоємці оспорюють чи не визнають право на частку спадкоємця, то ефективним є такий спосіб захисту як визнання права на частку спадкоємця. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 127/23627/20. «Щодо права власності спадкодавця [PERSON] на спірне домоволодіння» Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки, правовідносини щодо набуття права власності [PERSON] на домоволодіння виникли до набрання Цивільним Кодексом від 17.01.2003 чинності, то суд при розгляді вказаного питання керується положеннями ЦК 1963 року. Відповідно до статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Статтею 123 ЦК УРСР передбачено, що частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 456/4192/19. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Оскільки, головою господарства був [PERSON] та членом була [PERSON] , які працювала у колгоспі до 1995 року (включно), то наявні підстави вважати, що будинковолодіння відноситься до суспільної групи «колгоспний двір». Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Крутогорбівської сільської ради, житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] в період з 1986 р. по 1995 р. належав до колгоспного двору (а.с. 34 т.1). В матеріалах справи наявна інформація щодо віднесення будинковолодіння до відповідної суспільної групи: копія погосподарської книги де головою двору значиться [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] , суспільна група господарства на 1986 рік - колгоспна, на 1987 рік - колгоспна, на 1988 рік - колгоспна, на 1989 рік - колгоспна (а.с.24 т.1); копія погосподарської книги де головою двору значиться [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] , суспільна група господарства на 1991 року - колгоспна (а.с.26 т.1). Разом із тим, згідно копії трудової книжки колгоспника № [NUMBER] від 20.03.1967, [PERSON] у 1956 році вступив в члени колгоспу «Прогрес» (а.с.39-40 т.) та з 1987 року вважався членом колгоспу імені Першого травня (а.с. 42 т.1). З чого вбачається, що на момент побудови спірного житлового будинку (1976 рік) [PERSON] уже являвся членом колгоспу «Прогрес» (з 1956 року) та станом на 15 квітня 1991 року ще перебував членом колгоспу імені Першого травня (до 1995 року включно), який утворився у зв`язку з розукрупненням попереднього колгоспу. Отже, право власності на домогосподарство, яке належало колгоспному двору, мали члени домогосподарства, в рівних частках. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року. Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 6 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору. При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, судам належить застосовувати норми, ще регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір таких часток визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору судами належить виходити з того, що Закон Української РСР «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 156/482/17. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки, [PERSON] померла [INFO] , то суд керується положеннями розділу VII. «Спадкове право» Цивільного кодексу Української РСР (в редакції чинній на момент її смерті). Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст. 524). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст. 529). Як вбачається із копії спадкової справи № 380/2003 після померлої [INFO] [PERSON] , що спадкоємцем за законом є її чоловік [PERSON] , який прийняв спадкове майно (а.с.139-185 т.1). З чого вбачається, що голова домогосподарства успадкував частку члена домогосподарства та став єдиним власником будинковолодіння (майна колгоспного двору), яке належало їм на праві сумісної власності. «Щодо спадкування після смерті [PERSON] » Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ч. 1, 3 та 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1262 ЦПК України передбачено, що у другу чергу на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як було зазначено вище, рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно встановлено, що заява рідного брата спадкодавця [PERSON] - [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь позивача не відповідає вимогам статей 1273, 1274 ЦК України, у зв`язку з чим не може бути прийнята судом як доказ збільшення її частки у спадковому майні. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На момент смерті спадкодавця [PERSON] проживав в Автономній Республіці Крим та його заява про відмову від спадщини на користь відповідачки є недійсною, у зв`язку з чим, наявні підстави вважати його таким, що не прийняв спадщину після смерті брата [PERSON] . Також, в обґрунтування заперечення позовних вимог відповідачка зазначала, що хату побудувала своїми руками, доглядала та лікувала спадкодавця. В підтвердження надано суду довідки: КЗ КОР «КОЦЕМД МК «Богуславська СЕМД» від 27.01.2016 № 21 про виклик двічі екстрену медичну допомогу для брата, лікаря невролога від 05.11.2015 № 26 про постійне звернення до лікаря, Таращанського міжрайонного відділення Київського обласного бюро судово-медичної експертизи від 26.04.2016 для проведення судово-медичної експертизи тіла [PERSON] надано разом із паспортом померлого до відділення для реєстрації сестрою [PERSON] (а.с.241-243 т.3). Згідно зі статтею 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Таким чином, у випадку здійснення витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду з позовом до інших спадкоємців про їх відшкодування. Чинне законодавство не передбачає можливості зміни розміру часток у спадщині з вищенаведених підстав. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у справі між цими ж сторонами № 379/439/17. (т.2 а.с.175-179). Постановою від 10.02.2017 року державного нотаріуса (а.с. 43 т.2), яка оскаржена не була, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що вона претендує на більшу частку у спадковому майні. У відповідності до ч.1 ст.1272, ч.2 ст.1274 ЦК України, з урахуванням того, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] , а [PERSON] - на користь [PERSON] , а також з урахуванням того, що заява рідного брата спадкодавця [PERSON] - [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь позивача не відповідає вимогам статей 1273, 1274 ЦК України, у зв`язку з чим не може бути прийнята судом як доказ збільшення її частки у спадковому майні, отже частка у спадковому майні для [PERSON] становить три восьмих, а первісної позивачки [PERSON] - п`ять восьмих. «Щодо правонаступників після смерті [PERSON] » Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного склад осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги (постанова Верховного Суду від 03 вересня 2018 року № 743/126/17). Тлумачення частини третьої статті 1254 ЦК України свідчить, що складення нового заповіту, яким зменшено обсяг спадкової маси, порівняно з попереднім, але не змінено спадкодавця, скасовує попередній заповіт у відповідній частині, оскільки спадкодавець визначив спадкоємця тільки щодо частини спадщини (постанова Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17). У зв`язку із смертю [PERSON] у дану справу вступили правонаступники позивачки - [PERSON] , [PERSON] , які є спадкоємцями за законом. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 206/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.188-216 т.3), що спадкоємці визначені спадкодавцем у заповіті від 27.03.2000: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини за заповітами; [PERSON] не звернулася із заявою про прийняття спадщини; [PERSON] помер [INFO] . Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом (ч.5 ст. 1275 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. На момент смерті [PERSON] проживала одна (а.с.195 т.3). Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. [PERSON] не була зареєстрована за адресою місця проживання померлої та відсутні відомості про спільне їх проживання, тобто за можливе вважати, що відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину не прийняла. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях;1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України,спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ст.1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Частиною першою статті 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу). Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 643/1216/15-ц). Оскільки, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за законом по праву представлення після смерті батька [PERSON] на користь внучки померлої, то [PERSON] є спадкоємцем у відповідності до ст. 1266 ЦК України частки майна [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємцями померлої [PERSON] за законом є: дочка [PERSON] на три четвертих частки майна, з урахуванням часток, від яких на її користь відмовились сини [PERSON] та [PERSON] ; внучка [PERSON] на одну четверту частку майна, яка належала б за законом її батькові [PERSON] , якби він був живим на час відкриття спадщини. Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки, на момент смерті [PERSON] належало право власності на п`ять восьмих частки, на житловий будинок, який має статус колишнього колгоспного двору, належать їй у порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , то її спадкоємцям належить право на частку даного будинку після смерті [PERSON] у відповідності до їх часток, а саме: [PERSON] - на п`ятнадцять тридцять других та [PERSON] - п`ять тридцять других. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації . Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що «при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами.» За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Частиною 5 статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи дані обставини та виходячи з того, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, суд вважає за необхідне задовольнити даний позов в повному обсязі. За таких обставин,

Outcome: approved