Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

в серпні\~2022\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані його колишня дружина [PERSON] , а також донька [PERSON] , які за вказаною адресою з 2012 року без поважних причин не проживають, проте останні не знялися з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла можуть бути створені перешкоди в розпорядженні власністю Посилаючись на викладене, [PERSON] просив визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема встановлено, що за позивачем [PERSON] зареєстрований на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 26 грудня 2000 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради №175 від 24 листопада 2000 року. Згідно вказаного рішення був затверджений акт від 11 листопада 2000 року про закінчення будівництва та здачі до експлуатації індивідуального домоволодіння, побудованого [PERSON] (рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради №162 від 25 жовтня 2000 року [PERSON] надано дозвіл на проведення будівельних робіт). В даному будинку з 29 листопада 2005 року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . Згідно актів від 07 серпня 2022 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , незважаючи на реєстрацію в будинку, з 2012 року за вищевказаною адресою не проживають. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 06 листопада 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 травня 2012 року розірвано. Так, відповідно до\~ст. 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу\~(дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України\~не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте, такі підстави та порядок визначені нормами\~Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями\~ст. 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно\~ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. В судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , був набутий [PERSON] , [PERSON] в період шлюбу. Згідно ст. 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу,\~\~є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, набуття (створення) майна, в даному будинку зведення будинку за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України\~(ст. 68 СК України). Таким чином, [PERSON] , як співвласник житлового будинку [ADDRESS] , не може бути позбавлена належного їй права користування вказаним житловим приміщенням незалежно від часу її непроживання в ньому, оскільки протилежне призведе до незаконного обмеження її права власності на вказане майно. При цьому, на відповідачку (яка отримала право на користування житловим приміщенням не як колишній член сім`ї власника житла, а як його співвласник) правила\~ст. 405 ЦК України\~не поширюються. Зазначене свідчить про відсутність підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В зв`язку з чим, суд відмовляє в прийнятті визнання позову останньою. За встановлених обставин вимоги [PERSON] до [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Разом з тим, враховуючи, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк, матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин її непроживання в будинку, позовні вимоги [PERSON] відносно [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed