Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: поділити та виділити у приватну власність у натурі 2/5 частини будинковолодіння за адресою [ADDRESS] . Також для встановлення варіантів розподілу будинковолодіння та необхідності визначення варіантів переобладнання приміщення щодо виділення частки в натурі, просила призначити судово-будівельну експертизу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.06.2009 року позивач є співвласником будинковолодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Іншими співвласниками є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . В даний час сторони не можуть досягнути згоди щодо розподілу приміщень, а тому позивач змушена звернутися до суду. Судовим експертом Науменко О. була проведена судова будівельно-технічна експертиза, відповідно до її висновку №1499/1226-1227/22-23 від 20.06.2022залишкова вартістьдомоволодіння [ADDRESS] в цінах на час складання висновку становить 811550.00 грн. В дослідницькій частині експертом розроблено один варіант розподілу в натурі житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до часток права власності на житловий будинок 2/5, 2/5 та 1/5 частки, а також визначена грошова компенсація співвласникам, частка яких після поділу стала меншою. При варіанті розподілу третій співвласник [PERSON] , частка якої в натурі після поділу стала більшою за ідеальну виплачує першому співвласнику [PERSON] , частка якої після поділу стала меншою за ідеальну, компенсацію в сумі 99185.00 грн. При цьому варіанті виділу 2/5, 2/5 та 1/5 часток з спільного домоволодіння [ADDRESS] третій співвласник [PERSON] , частка якої в натурі після поділу стала більшою за ідеальну виплачує другому співвласнику [PERSON] , частка якої після поділу стала меншою за ідеальну, компенсацію в сумі 184474.00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, позовні вимоги не уточнювали, а просили виділити позивачці у приватну власність у натурі 2/5 частини будинковолодіння. Відповідачі та їх представники в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказували на неможливість проведення виділення частки за єдиним варіантом вказаним в експертизі та незгоду про стягнення з них на користь позивачки компенсації через зменшення її частки. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2020 року визначено головуючим суддю Сакун Д.І. Ухвалою від 06.10.2020 суддею Сакун Д.І. прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. 02.11.2020 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою суду від 01.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Також, призначено судово будівельно-технічну експертизу. Провадження у справізупинено. 14.07.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи у зв`язку з чим, ухвалою суду від 15.07.2022 року провадження було відновлено та призначено судове засідання. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, встановив наступні фактичні обставини справи. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власниками будинку, загальною площею 105,5 кв.м., житловою площею 75.5 кв.м., площа земельної ділянки 721.0, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є [PERSON] (частка 1/5 на підставі рішення суду 2-835 від 25.09.2001), [PERSON] ( частка 2/5 на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1989 року) та [PERSON] (частка 2/5 на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2009 року). З технічного паспорту на житловий будинок садибного типу за адресою [ADDRESS] від 21.05.2009 року-його власниками є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до висновку судового експерта Науменко О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.06.2022 року №1499/1226-1227/22-23 було визначено залишкову вартість, яка складає 811550.00 грн. та розподіл будинковолодіння [ADDRESS] . В дослідницькій частині експертом розроблено один варіант розподілу в натурі житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до часток права власності на житловий будинок 2/5, 2/5 та 1/5 частки, а також визначена грошова компенсація співвласникам, частка яких після поділу стала меншою. При варіанті розподілу третій співвласник [PERSON] , частка якої в натурі після поділу стала більшою за ідеальну виплачує першому співвласнику [PERSON] , частка якої після поділу стала меншою за ідеальну, компенсацію в сумі 99185.00 грн. При цьому варіанті виділу 2/5, 2/5 та 1/5 часток з спільного домоволодіння [ADDRESS] третій співвласник [PERSON] , частка якої в натурі після поділу стала більшою за ідеальну виплачує другому співвласнику [PERSON] , частка якої після поділу стала меншою за ідеальну, компенсацію в сумі 184474.00 грн. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Предметом спору в цій справі є виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні спору. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20) зроблено висновок про те, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. У справі, що розглядається, позивач пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України позивач не заявляла. Установивши, що спірне домоволодіння належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, суд враховує, що виділ частки в цьому майні лише для позивача є можливим, проте при цьому суд має визначити конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідачів та відповідні частки кожного з них. В постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 495/3521/18 (провадження № 61-18535св21) вказано, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України), спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача. При цьому, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні даного спору ураховувати інтереси всих сторін. Разом з тим, якщо при виділенні частки позивачки використовувати саме висновок судового експерта Науменко О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.06.2022 року №1499/1226-1227/22-23, то частка позивачки зменшується, і з одного з відповідачів стягується компенсація за зменшення частки позивачки, відповідно і частки відповідачів змінюються. Разом з тим у висновку не наведені розміри часток відповідачів після виділу частки позивачки, яка є меншою за ідеальну (згідно висновку експертизи) та з урахуванням стягнення компенсації з однієї з відповідачів та збільшення її частки відповідно. Крім того вказаний висновок передбачає лише один варіант виділу і при цьому з однієї з відповідачок передбачено стягнення компенсації не тільки на користь позивачки, а і на користь другої відповідачки, яка своєї згоди на отримання компенсації не надавала. При цьому компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.Зустрічні позови відповідачами не заявлялись. При цьому клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, маючи на це право та можливість позивачка не заявляла. Згідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Правовий аналіз зазначених норм процесуального законодавства свідчить про те, що суд не має права збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначена справа не відноситься до таких винятків, а тому призначати експертизу за власною ініціативою суд не вправі. Верховний Суд у своїй постанові, від 23.10.2019 року (справа № 917/1307/18), визначив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що «цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17». Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідачів не можуть бути стягнуті судові витрати. Разом з тим, представником відповідачки [PERSON] заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у розмірі 11800,00 грн., на підтвердження чого до суду надано копію договору про представництво в цивільному процесі від 19.08.2022, копію додаткової угоди № 1 до вказаного договору, копію розрахунку затраченого часу в якому зазначено яка саме допомога була надана відповідачеві, витрачений на її надання час та вартість такої допомоги, а також квитанції на суму 11800,00 грн. Згідно зі ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Зокрема, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до постанови Верховного суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає, що заявлені витрати відповідача в розмірі 11800,00 грн. відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, а тому з урахуванням складності справи, обсягом наданих адвокатом послуг, суд доходить висновку за доцільне стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу в сумі 11 800,00 грн.

Outcome: approved