Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив та свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON] від 25.05.2015 він є власником садиби і земельних ділянок кадастрові номери 5924786900:09:001:0006 та 5924786900:09:001:0007. Дані земельні ділянки належали [PERSON] на підставі державного акту на землю №469 від 14.03.2001. Суміжному землевласнику [PERSON] належить земельна ділянка з кадастровим номером 5924786900:09:001:0032. На час оформлення договору купівлі-продажу між земельною ділянкою [PERSON] та його земельними ділянками межа не була закріплена жодним межовим знаком. Візуально межа земельної ділянки по конфігурації відрізнялась від межі вказаної в технічній документації на його земельну ділянку. Тому він запропонував відповідачу відновити межу між їхніми земельними ділянками і закріпити її межовими знаками, на що той відмовився. Позивач уклав договір з ДП «Сумигеодезкартографія» на відновлення меж земельних ділянок. 14.09.2018 у присутності [PERSON] і спеціаліста-землевпорядника сільської ради Палаженко М.С. , ліцензованими спеціалістами ДП «Сумигеодезкартографія» була відновлена межа між земельними ділянками [PERSON] і позивача, закріплена межовими знаками, про що були складені акти. При цьому виявилося, що межові знаки знаходяться на 2 метри в глибині земельної ділянки відповідача. Після відновлення меж він запропонував відповідачу відшкодувати йому половину витрат за виконані роботи по встановленню межових знаків між їхніми земельними ділянками. Відповідач пообіцяв відшкодувати витрати коли в нього з`являться кошти, після повернення сина із-за кордону, але після повернення сина на весні 2021 року із заробітків, він так і не відшкодував витрат. А тому просить суд визнати за ним право на відновлення спільної межі між суміжними його земельними ділянками та земельною ділянкою відповідача, визнати право на відшкодування половини витрат на відновлення спільної межі, зобов`язати відповідача відшкодувати половину витрат на відновлення спільної межі та перерахувати 720 гривень на його карточку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснивши, що купив в [PERSON] садибу за адресою [ADDRESS] у 2015 році. При формуванні земельної ділянки відповідачу, не було виставлено межові знаки, в нього виникла накладка на земельну ділянку іншого землевласника [PERSON] , а тому він самовільно зайняв частину його земельної ділянки. З 2013 року [PERSON] користувався даною земельною ділянкою, яка на той час належала [PERSON] його межові знаки опинились на боці [PERSON] . Він запропонував відповідачу встановити межові знаки. Замовив документацію в ДП «Сумигеодезкартографією», уклав договір на суму 1400 грн., а потім запитав чи можна відразу поділити його земельну ділянку на дві, йому відповіли, що так. А тому він заплатив однією сумою 2200 грн за все. Вони відновили межі, встановили знаки. Після встановлення межових знаків у 2018 році, виявилося, що межа проходить по ділянці [PERSON] . Так як невідповідність меж виникла саме з [PERSON] , а з іншим сусідом [PERSON] розбіжностей не виникло, то вважав, що саме [PERSON] повинен відшкодувати половину витрат понесених ним на відновлення спільної межі. Представник відповідача -адвокат Турченко С.П. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначав, що в позові необхідно відмовити. В своєму відзиві зазначав, що відповідач набув у власність земельну ділянку на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.2014. Ще в 2013 році на замовлення відповідача було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж його земельної ділянки в натурі( на місцевості) Межі земельної ділянки відповідача були винесені на місцевості шляхом розміщення колишок-огорожі. Позивач придбав земельну ділянку вже в 2015 році, жодних претензій щодо меж суміжної земельної ділянки відповідача не заявляв. В 2016 році позивач самовільно зніс огорожу між своєю земельною ділянкою та ділянкою відповідача, зорав грунт на межі земельних ділянок. Відповідач в 2018 році при встановлені меж присутнім не був, акт не підписував, своєї згоди на встановлення межових знаків не надавав. Щодо суми понесених витрат зазначав, що згідно заяви- договору, наданої позивачем до позову, він просить надати послуги, також і на поділ земельних ділянок атому визначити сплачену позивачем суму саме за відновлення меж неможливо. Докази точної суми оплаченої позивачем безпосередньо за відновлення меж відсутні. Також, зазначає, що відсутнє правове та фактичне обгрунтування пред`явлення половини витрат саме до відповідача так як згідно акту відновлення меж із земельними ділянками позивача, межі яких відновлювались, межують ще й з [PERSON] . Посилався на сплив трирічного строку давності, так як саме з моменту понесення витрат( 12.09.2018) у позивача виникло право звернутись із вимогою до відповідача. Просив стягнути з позивача понесені витрати відповідачем на правову допомогу, а саме 5000 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють права власників суміжних земельних ділянок. [PERSON] є власником земельних ділянок з кадастровим номером 5924786900:09:001:0006 цільове призначення- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) та 5924786900:09:001:0007 цільове призначення- для ведення особистого селянського господарства, розташованих в [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2015, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно( а.с.4) Відповідно до державного акту на право приватної власності серія ІІ-СМ № 037725 від 14.03.2001 земельна ділянка площею 0,55 га розташована в [ADDRESS] , передана для обслуговування житлового будинку-0,10 га та ведення особистого підсобного господарства-0,45 га, перебувала у власності [PERSON] ( а.с.5) [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5924786900:09:001:0032, площею 0,2024 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 25.02.2014 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно( а.с.22,23) Таким чином судом встановлено, що сторони є власниками суміжних земельних ділянок. Відповідно до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] від 28.10.2013, в присутності суміжних землекористувачів [PERSON] , [PERSON] - сільським головою Севериновської сільради [PERSON] , представником ТОВ «Координат-БС» Хоменко О.В., [PERSON] закріплені в натурі( на місцевості) межовими знаками у кількості 4 шт. межі земельної ділянки з кадастровим номером 5924786900:09:001:0032, площею 0,2024 га, наданої власнику [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, розташованої в [ADDRESS] . Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не виявлено. В даному акті містяться підписи суміжних землевласників [PERSON] , [PERSON] ( а.с.41) В позовній заяві позивач зазначає, що ним було запропоновано відповідачу відновити межу між їхніми земельними ділянками і закріпити її межовими знаками, на що той відмовився. Позивач уклав договір з ДП «Сумигеодезкартографія» на відновлення меж земельних ділянок( а.с.7,12) Як вбачається з заяви-договору № 270 від 12.09.2018 [PERSON] просить надати послуги/виконати роботи щодо відновлення меж земельних ділянок з кадастровими номерами 5924786900:09:001:0006 та 5924786900:09:001:0007, закріплення меж земельної ділянки в натурі( на місцевості) зі встановленням межових знаків, а також подальший поділ вказаних земельних ділянок згідно наданого ним плану. Відповідно до п. 2 Умов надання послуг/виконання робіт із землеустрою даної заяви-договору вартість надання послуг становить 2200 грн( а.с.12) Відповідно до наданої позивачем квитанції від 12.09.2018 ним було сплачено 2200 грн на рахунок ДП «Сумигеодезкартографія»( а.с.12) З листа ДСУ з питань геодезії, картографії та кадастру від 05.12.2019 №51/01-09 наданого [PERSON] зазначається, що вартість робіт по винесенню в натуру меж земельної ділянки за межами міста до 30 км, до 10-ти точок повороту на даний час становить-1872 грн( а.с.4) Як зазначено в акті відновлення меж земельної ділянки, кадастровий номер 5924786900:09:001:0006 і закріплення їх межовими знаками від 14.09.2018, який був складений власником земельної ділянки [PERSON] , інженерів-геодезистів « Сумигеодезкартографія », в присутності власників суміжних земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] , інженера -землевпорядника Миколаївської сільської ради Палаженко М.С. про те, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 5924786900:09:001:0007, площею 0,4508 га відновлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 11.11.2004 і закріплені межовими знаками у кількості 8 шт. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено. Даний акт містить підписи [PERSON] , виконавців робіт, власника суміжної земельної ділянки [PERSON] . Відсутні підписи [PERSON] , інженера-землевпорядника сільської ради Палаженко М.С., голови Миколаївської сільської ради( а.с.8) В акті обстеження земельної ділянки [ADDRESS] від 23.10.2018 складеному комісією у складі сільського голови Самотой С.В., голови земельної комісії Костенко В.В. , керівника земельного відділу Миколаївської сільської ради Обліванцевої І.Ю., спеціалістів сільської ради Палаженко М.С. , Рахімова Н.В. , зазначається, що спеціалістами Укргеодезкартографії були винесені (відновлені) межові знаки земельної ділянки по [ADDRESS] .Сусіди [PERSON] погоджуються з встановленими межами. Під час обстеження було встановлено, що існуюча межа не співпадає з межою, що встановили ліцензовані спеціалісти-землевпорядники. Сусіди погодились на використання земельних ділянок згідно встановлених меж. Земельна ділянка по [ADDRESS] знаходиться в занедбаному стані, не оброблялась на протязі багатьох років. Попередні землевласники земельної ділянки по [ADDRESS] і [PERSON] використовували земельні ділянки на умовах добросусідства і межові знаки не виставляли.( а.с.9) Позивачем також надано фотографії із зображенням встановлених межових знаків( а.с.65,66). Позивач 14.09.2021 направляв на адресу відповідача письмову пропозицію про відшкодування половини витрат на встановлення суміжних меж в сумі 700 грн.( а.с.15), але вона не була виконана. Щодо заявлених вимог про визнання за позивачем права на відновлення спільної межі між суміжними його земельними ділянками та земельною ділянкою відповідача, визнання права на відшкодування половини витрат на відновлення спільної межі, суд зазначає слідуюче. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Стаття 16 ЦК України визначає перелік способів захисту порушених прав та інтересів у суді. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За умовами ч. 1, ч. 3 ст. 106 ЗК України(в редакції на час виникнення спірних правовідносин)) власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Враховуючи правовідносини за яких виник спір, суд вважає, що дані вимоги позивача не узгоджуються зі способами захисту прав визначеними статтею 16 ЦК України. Адже право на відновлення спільної межі між суміжною земельною ділянкою та стягнення витрат на встановлення суміжних меж з інших власників земельних ділянок вже передбачене законом, а тому його визнання судом не поновить порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, в обраний ним спосіб. Крім того, на час виникнення спірних відносин позивач вже звернувся до землевпорядної організації для відновлення спільної межі між суміжними земельними ділянками. Вимоги про визнання за позивачем права на відновлення спільної межі між суміжними його земельними ділянками та земельною ділянкою відповідача, визнання права на відшкодування половини витрат на відновлення спільної межі, як спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати половину витрат на відновлення спільної межі і перерахувати 720 гривень на карточку АТ «Ощадбанк» суд дійшов висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю. В порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач належних доказів в підтвердження того, що саме така сума підлягає стягненню з відповідача не надав. Щодо відшкодування витрат на встановлення суміжної межі між спірними земельними ділянками судом встановлено наступне - як вбачається з акту відновлення меж від 14.09.2018 із земельними ділянками позивача межі яких відновлювались, межують суміжні земельні ділянки двох власників- [PERSON] та [PERSON] . Посилання позивача, що половина витрат підлягає стягненню саме з відповідача, тому, що саме з ним межі не співпали, суд не може взяти до уваги, так як не надано доказів винних дій [PERSON] , а за таких умов, підстави для стягнення відсутні. Крім того, на підтвердження суми понесених витрат позивач надав квитанцію від 12.09.2018 про сплату на рахунок ДП «Сумигеодезкартографі» 2200 грн., а також копію заяви-договору №270 від 12.09.2018 із зазначенням відповідної вартості надання послуг/ виконання робіт в сумі 2200 грн. Проте, згідно даної заяви-договору № 270 від 12.09.2018 [PERSON] просить надати послуги/виконати роботи щодо відновлення меж земельних ділянок з кадастровими номерами 5924786900:09:001:0006 та 5924786900:09:001:0007, закріплення меж земельної ділянки в натурі( на місцевості) зі встановленням межових знаків, а також подальший поділ вказаних земельних ділянок згідно наданого ним плану. Отже, окрім відновлення меж земельних ділянок в суму 2200 включались також інші послуги, зокрема щодо поділу належних позивачу земельних ділянок. Крім того щодо вимоги про зобов`язання відповідача відшкодувати половину витрат на відновлення спільної межі, слід зазначити, що фактично позивач просить суд визначити спосіб виконання рішення про стягнення коштів шляхом перерахування йому коштів на зазначену банківську картку. Проте, такий спосіб захисту не передбачений законом, порядок та процедура примусового виконання рішення суду встановлені окремим законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, за допомогою належних та допустимих доказів, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відзиві на позовну заяву поданому 27.10.2021 представником відповідача Турченко С.П. зазначено, що відповідач очікує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., крім того, просив стягнути з позивача дані витрати на правову допомогу (а.с. 20-21). У межах строків, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача було надано: договір про надання правничої(правової) допомоги від 22.10.2021 року(а.с. 24), додаткову угоду ( а.с.25), квитанцію №1 від 22.10.2021 відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Турченко С.П. 5000 грн за отримання правової допомоги ( а.с.26), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 27), довідка про взяття на облік платника податків ФОП адвоката Турченко С.П.( а.с.28), ордер адвоката(а.с. 29). Вказаний розмір послуг адвокатів суд вважає обґрунтованим і таким, що відповідає складності справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатами на виконання цих робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; значенням справи для позивача та відповідача. За таких обставин, оскільки позов не підлягає задоволенню, понесені відповідачем [PERSON] у цій справі витрати на правничу допомогу адвоката покладаються на позивача в сумі 5000 грн.

Outcome: approved