Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство "Мегабанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення. В обґрунтування позову посилалися на те, що між ТОВ «Біотех Сістемс» та АТ "Мегабанк" було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій від 08 листопада 2016 року №ГД-3-03/2016. Одночасно на виконання вимог Генерального договору позивач та позичальник 08.11.20167 уклали кредитний договір №3-03/2016-МК-UAH на суму 600000,00 грн. та Договір №3-03о/2016-МК-UAH-1 про надання овердрафту на суму 130000,00 грн. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором овердрафту між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки №3-03о/2016-МК-UAH-1-П від 08.11.2016, відповідно до якого поручитель поручається перед Кредитором за виконання позичальником - ТОВ «Біотех Сістемс» в повному обсязі своїх зобов`язань. Також, між банком та відповідачем 08.11.2016 укладено договір застави майна. 08.11.2016 між Банком та [PERSON] укладено іпотечний договір №3-03/2016-МК-UAH-3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О. за реєстровим номером №1283, за яким в іпотеку було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Слобожанська перспектива» від 12.04.2018 у справі №2/1222-2018 задоволено позовні вимоги Банку та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором №3-03/2016-МК-UAH та Договором №3-03о/2016-МК-UAH-1 про надання овердрафту від 08.11.2016 в розмірі 830259,51 грн., суму штрафу за договором №3-03/2016-МК-UAH-3-1 застави майна від 08.11.2016 в розмірі 80812,00 грн., звернено стягнення на предмет застави шляхом укладення договору купівлі-продажу, стягнено третейський збір. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2018 видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Слобожанська перспектива» від 12.04.2018, на підставі чого на виконанні приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. перебуває зведене виконавче провадження №58087039. В ході примусового виконання у зв`язку з не реалізацією на прилюдних торгах спірної квартири, АТ «Мегабанк» надав згоду та залишив за собою нереалізоване майно предмет іпотеки та отримав Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . За таких обставин, позивач АТ "Мегабанк" просив суд усунути перешкоди у здійсненні АТ «Мегабанк» права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом припинення права користування зазначеним житловим приміщенням, а саме шляхом виселення відповідача [PERSON] в примусовому порядку із квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 12.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.01.2020 зупинено провадження по справі у зв`язку із надходженням апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 12.12.2019. Ухвалою суду від 26.10.2020 поновлено провадження у справі після повернення цивільної справи 23.10.2020 з Дніпровського апеляційного суду. Ухвалою суду від 08.12.2020 провадження в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення зупинено до вирішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи №199/9309/19 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Мегабанк», приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А., де треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Наталя Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біотех Сістемс», про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування державної реєстрації прав. 31.12.2020 цивільну справу надіслано до Дніпровського апеляційного суду у зв`язку із надходженням апеляційної скарги АТ «Мегабанк» на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 залишено без змін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мизиненко Д.В. позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача адвокат Савко В.В. просив відмовити у задоволенні позову, підтримавши наданий відзив на позов. Зокрема зазначив, що позивачем не враховано вимоги ст.109 ЖК УРСР та не зазначено у позові іншого житлового приміщення для відповідача у разі його виселення. Крім того, доказів того, що у відповідача є інше житло та/або, що він є зареєстрованим за адресою [ADDRESS] , позивачем суду не надано, тоді як відповідач проживає у спірному житловому приміщенні. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 08 листопада 2016 року АТ «Мегабанк» і ТОВ «Біотех Сістемс» уклали Генеральний договір № ГД-3-03/2016 на здійснення кредитних операцій на суму 730\~000,00 грн. На виконання вимог Генерального договору того ж дня АТ «Мегабанк» і ТОВ «Біотех Сістемс» уклали кредитні договори №3-03/2016-МК-UAH та №3-03о/2016-МК-UAH-1, за умовами яких банк надав ТОВ «Біотех Сістемс» відповідно кредити у розмірі 600000,00 грн. і 130000,00 грн. під 26 % річних строком до 28.02.2018. В забезпечення виконання ТОВ «Біотех Сістемс» зобов`язань за названими кредитними договорами [PERSON] за іпотечним договором №3-03о/2016-МК-UAH-1-П від 08.11.2016, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О. (реєстраційний №1283), передав АТ "Мегабанк" в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації "Слобожанська Перспектива" від 12 квітня 2018 року стягнено солідарно з ТОВ «Біотех Сістемс» та [PERSON] на користь АТ "Мегабанк" заборгованість за кредитним договором №3-03/2016-МК-UAH від 08 листопада 2016 року та договором №3-03о/2016-МК-UAH-1 про надання овердрафту від 08 листопада 2016 року суму боргу в розмірі 830\~259,51 грн., суму штрафу за договором №3-03/2016-МК-UAH-З-1 застави майна від 08 листопада 2016 року в розмірі 80\~812,00 грн., звернено стягнення на предмет застави шляхом укладення договору купівлі-продажу, стягнено третейський збір 2000,00 грн. На підставі цього рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області 09 липня 2018 року задоволено заяву АТ «Мегабанк» про видачу виконавчих листів на примусове виконання Рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Слобожанська Перспектива" від 12 квітня 2018 року. В порядку примусового виконання виконавчого листа апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2018 року №2/1222-2018 від 09 серпня 2018 року приватний виконавець звернув стягнення на предмет іпотеки - на належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] . 16 липня 2019 року приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А. склала акт про реалізацію предмета іпотеки. 16 липня 2019 року приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А. винесла постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. На підставі зазначених документів, 16 липня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. видав свідоцтво про право власності АТ «Мегабанк» на квартиру, розташовану за адресою - [ADDRESS] . Судом також встановлено, що у спірному житловому будинку проживає, проте не зареєстрований, колишній власник [PERSON] . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно яких ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналогічні положення закріплені у ч. 4 ст. 311 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Із положень ст. 109 ЖК Української РСР слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як передбачено ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права. За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (п. 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (п. 2). Суд у справі "Садов`як проти України" (Sadovyak v. Ukraine, заява № 17365/14, п. 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Як зазначив Суд у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03, п. п. 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У п. 44 вказаного рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. В силу ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№ 7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). У справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, п. 54) Суд вказав на те, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як "майнові права", а відтак і як "майно" за змістом цього положення. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном. Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права. Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа не може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду. Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно принципів застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до вимог частини 4 ст.109 ЖК Української РСР Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2\~цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2\~цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. При цьому під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Саме такі висновки висловлені Верховним Судом України в постанові від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1731цс16). Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що колишній власник, який проживає у житлі, придбаному за його кошти та переданому в іпотеку, навіть після звернення стягнення на таке майно, в силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування цим житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. Вимога про визнання колишнього власника іпотечного житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, за аналогією з виселенням має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Зібрані докази вказують на те, що [PERSON] є колишнім власником спірної квартири, яка була придбана за особисті кошти та передана АТ «Мегабанк» в іпотеку. [PERSON] проживає у цій квартирі на законних підставах. АТ «Мегабанк» набуло право власності на спірну квартиру унаслідок звернення стягнення на неї як предмет іпотеки. При цьому відсутні дані про те, що відповідач чинить їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , без надання йому іншого житла, призведе до непропорційного втручання в його право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідача. Твердження позивача проте, що відповідач має інше житло і є зареєстрованим за адресою [ADDRESS] жодним належним доказом не підтверджено. Натомість, в матеріалах справи на запит суду Відділом адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 27.11.2019 надано відповідь проте, що [PERSON] зареєстрованим та/або знятим з реєстрації не значиться. За таких обставин, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, то судові витрати слід віднести на позивача.

Outcome: dismissed