Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У грудні 2022 року Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначає про те, що на профілактичному обліку у Центрі соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді Ічнянської міської ради з 2020 року перебуває сім`я [PERSON] , як така, що опинилися у складних життєвих обставинах. Відомості про батька [PERSON] внесені за вказівкою матері, відповідно до ст.135 СК України, матір`ю зазначена відповідачка. З вересня 2020 року по даний час малолітня дитина перебуває на цілодобовій формі навчання в комунальному закладі «Удайцівський навчально-реабілітаційний центр» Чернігівської обласної ради. Питання щодо виконання батьківських обов`язків відповідачкою розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 25 жовтня 2022 року. Оскільки [PERSON] протягом тривалого часу не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не займається її належним вихованням, матеріально не забезпечує, а тому підлягає позбавленню батьківських прав стосовно сина, так як це буде відповідати інтересам останнього, а також просила стягнути із відповідачки аліменти на малолітню дитину. Ухвалою Ічнянського районного суду від 13 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник Ічнянської міської ради Чернігівської області, як орган опіки та піклування, в судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити, зазначила ,що [PERSON] веде асоціальний спосіб життя, який створює загрозу життю та здоров`ю дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. До Удайцівського навчально-реабілітаційного ценрту жодного разу не приїжджала, не цікавилась станом здоров`я, навчанням, поведінкою сина, не телефонувала , не надсилала посилок та не надавала коштів на утримання сина, а тому позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам малолітнього [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання (через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України). Заяв, клопотань , а також відзиву на позов не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з положеннями абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до вимог ст. 150 СК України виховання, піклування, забезпечення фізичного, духовного та морального розвитку дитини, забезпечення здобуття нею освіти є прямими обов`язками батьків. Судом встановлено, що відповідачка по справі [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с.8). Дана сім`я перебувала на обліку сімей, що опинилися в складних життєвих обставинах, відповідачка не приділяє належної уваги по вихованню та розвитку дитини, не забезпечує належними умовами проживання, за місцем проживання характеризується негативно, притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. З 02 вересня 2020 року по даний час малолітній [PERSON] перебуває в комунальному закладі «Удайцівський навчально-реабілітаційний центр» Чернігівської обласної ради , однак не на повному державному утриманні. Мати дитини, [PERSON] , жодного разу не забирала його додому , не відвідувала його, не телефонувала в заклад, не надавала матеріальної допомоги, що підтверджується копією повідомлення №403 від 02 грудня 2022 року даного закладу(а.с.21). Відповідно до висновку органу опіки та піклування №173 від 02 листопада 2022 року , затвердженого рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради , [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.22-23). Згідно копії акту оцінки потреб сім`ї від 11 серпня 2021 року умови проживання сім`ї [PERSON] незадовільні, остання не цікавиться дитиною та не піклується про сина . Сама [PERSON] здорова, але ніде не працює, живе на кошти своєї матері, житло потребує капітального ремонту, до опалювального періоду родина не готова, відсутній запас харчів, відсутня побутова техніка, світло наявне лише в одній кімнаті, у дитини відсутнє спальне місце, існує заборгованість за електроенергію, з чого можна зробити висновок , що мати не здатна забезпечити потреби дитини (а.с.7). Пленум Верховного Суду України у абзаці другому п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 цієї ж Постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Матеріали справи містять належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідачка байдужливо ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, на які позивач посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні не встановлені об`єктивні перешкоди для відповідачки у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується, що дитина більше двох років перебуває в комунальному закладі «Удайцівський навчально-реабілітаційний центр» , проте за цей час [PERSON] не виявляла до дитини батьківського піклування, не цікавилась станом його здоров`я, його долею, не надавала матеріальної підтримки. За викладених обставин, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження свідомого нехтування відповідачкою своїх обов`язків відносно своєї дитини, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є законними, обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, у зв`язку з чим, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що відповідно до ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини на особу або установу на утриманні якої буде знаходитись дитина. Як встановлено судом, станом на час розгляду справи, опіка над дитиною не встановлена і опікуна не призначено. Разом з тим, визначення конкретної особи на користь якої можливе стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини або установи, є визначальним та залежить від встановлення над дитиною опіки. Чинним законодавством визначено порядок встановлення опіки над малолітньою дитиною, яка позбавлена батьківського піклування, та регламентовано права та обов`язки опікуна. При цьому, суд враховує, що цивільно-процесуальним кодексом України не передбачено ухвалення рішення на майбутнє, а за відсутності визначеної в установленому законодавством порядку конкретної особи та/або відповідного органу, під опіку якого буде передана неповнолітня дитина, виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] буде неможливим. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини на користь особи або установи, на утриманні якої буде знаходитися дитина, у зв`язку із чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial