Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін Позивачка, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом встановлення постійного земельного сервітуту щодо вільного проїзду та проходу до її земельної ділянки. Позов обґрунтовано тим, що позивачка, на підставі договору дарування набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями, 1958 року забудови, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,08 га з кадастровим номером 3223755100:01:042:0073, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок та земельна ділянка належали на праві власності її мамі - [PERSON] . Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить її двоюрідній сестрі - [PERSON] . Зазаначені житлові будинки мають спільне подвір`я, яке має один вхід. Іншого місця для виділення окремого входу до подвір`я будинку №11 не має, оскільки з обох боків знаходяться приватизовані сусідні земельні ділянки. На передньому плані двору розташований будинок №9 , який знаходиться при в`їзді на подвір`я, напроти будинку побудована літня кухня, яка належить відповідачці, а на задньому плані двору знаходиться будинок №11 , в якому проживає мама позивачки. Проходом до городу, який знаходиться біля будинку позивачки, користуються всі жителі даного подвір`я, оскільки за будинком №11 знаходиться дві земельні ділянки для ведення сільського господарства, які належать позивачці та відповідачці. З 2017 року [PERSON] та проживаючі в будинку №9 батьки відповідачки, перешкоджають праву мамі позивачки, [PERSON] , користуватися будинком №11 та господарськими будівлями, а саме: не дозволяють проходу до свого житлового будинку та заїзду автомобілем через подвір`я. Відповідач не дотримується вимог добросусідства і не дає можливості позивачці та її мамі користуватися проходом та проїздом, чинить різні перешкоди. Позивачка просить: - встановити постійний земельний сервітут на користь [PERSON] щодо вільного проходу та проїзду до її земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , по земельній ділянці [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачки на користь позивачки судові витрати. Представником відповідача - адвокатом Іллінським О.В. надано відзив на заявлений до його довірительки позов. Відповідно до зазначеного відзиву, відповідач не визнає заявлений до неї позов, оскільки позивачка має намір продати будинок та земельну ділянку для проїзду та проходу до якого вона просить встановити земельний сервітут. Така її позиція обумовлена її небажанням надавати вільний доступ до належної їй ділянки стороннім особам - покупцям будинку позивачки. Крім того, відповідно до частини 2 статті 101 ЦК України, земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким іншим способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 29.07.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, та підготовче судове засідання призначено на 15 годину 28 вересня 2021 року. У зв`язку із хворобою судді справа знімалася з розгляду та проведення підготовчого судового засідання було призначено на 15 годину 24 грудня 2021 року. У підготовчому судовому засіданні позивачка заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи копій договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його будівництва і обслуговування, яка розташована за тією ж адресою. Відповідачка, у свою чергу, заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи свідоцтва про зміну імені та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому позивачка заявила клопотання про відкладення підготовчого судового засідання для надання часу для ознайомлення з відзивом, наданим представником відповідачки. Підготовче судове засідання було відкладено до 10 години 22 лютого 2022 року. У зв`язку з неявкою у підготовче судове засідання, призначене на 22 лютого 2022 року сторони позивача, підготовче судове засідання було відкладено до 13 години 29 квітня 2022 року та в подальшому на 10 годину 30 хвилин 13 червня 2022 року. У підготовчому засіданні представником позивача - адвокатом Заліським Б.С. заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи копій технічних документацій на земельні ділянки розташовані за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] та копію акту узгоджувальної комісії від 27 травня 2022 року. Ухвалою суду від 13.06.2022 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду на 13 годину 05 вересня 2022 року. Під час судового розгляду, за згодою сторін, розгляд справи було відкладено до 14 години 03 листопада 2022 року для надання часу для мирного врегулювання спору. 03 листопада 2022 року справа була знята з розгляду у зв`язку з відключенням електричної енергії Розгляд справи відкладено до 15 години 30 хвилин 30 листопада 2022 року. 30 листопада 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Заліського Б.С. про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю його присутності у судовому засіданні. З огляду на клопотання представника позивача розгляд справи відкладено до 13 години 12 січня 2023 року. 12 січня 2023 року позивачка та її представник у судове засідання не прибули. Натомість, через канцелярію суду представником позивача подано клопотання про приєднання до справи доказів, а саме: топографо-геодезичні вишукування земельної ділянки з кадастровим номером 3223755100:01:042:0073. Крім того, представником позивача подано заяву про проведення розгляду справи у його відсутності та у відсутності його довірительки. Позовні вимоги просить задовольнити повністю. З приводу наданого ним доказу - топографо-геодезичних вишукувань, наданих ним суду 12.01.2023, зазначає, що надати раніше зазначений доказ не було можливості, оскільки не було проведено відповідні геодезичні обміри, в тому числі у зв`язку з введенням воєнного стану в України. Разом з тим, просить суд зазначений доказ прийняти до уваги, оскільки зазначені топографо-геодезичні вишукування у сукупності з іншими доказами у справі (акт узгоджувальної комісії від 27.05.2022, матеріали технічної документації на земельні ділянки), а також враховуючи покази, надані самою відповідачкою у судовому засіданні, яка зазначила, що іншого заїзду (проходу) до земельної ділянки та будинку позивачки, окрім як через її земельну ділянку, не має, підтверджують обгрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідачка та її представник у судове засідання, призначене на 12 січня 2023 року не прибули. Натомість, представником відповідача - адвокатом Іллінським О.В., через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності його довірительки. Позов не визнають та просить відмовити у його задоволення, оскільки стороною позивачки не дотримано вимог статті 404 ЦК України та статті 99 ЗК України про обов`язковість попередньої пропозиції встановлення земельного сервітуту, що узгоджується з позицією Верховного Суду України у складі Касаційного Господарського суду у справі №925/603/18 від 19.06.2019. Крім того, у позові не зазначено на яку саме частину земельної ділянки має поширюватись земельний сервітут, його оплатність (оплатний чи безоплатний), період його дії, спосіб користування чужою земельною ділянкою та інші суттєві вимоги, що може ускладнити виконання рішення у справі, що суперечить правовим висновкам, викладеним у справах №925/603/18 від 16.08.2020, №663/158/17 від 12.01.22, №663/917/17 від 18.01.2021, №372/1567/17. Також у заяві зазначено, що подані стороною позивачки докази є неналежними та не доводять, що нею вибрано найменш обтяжливий для відповідачки спосіб. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та заслухавши у судовому засіданні покази сторін, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Скоробагатько В.Д. 23 лютого 2017 року, який зареєстровано в реєстрі за №159, дарувальник, [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , передала у власність (подарувала), а з іншої сторони - обдаровувана, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , прийняла у власність (у подарунок) житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок з господарськими будівлями належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого Скоробагатько В. Д. приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області 28.12.2010 року, та внесений у реєстр за № 4472. Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Скоробагатько В.Д. 23 лютого 2017 року, який зареєстровано в реєстрі за №160, дарувальник, [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , передала у власність (подарувала), а з іншої сторони - обдаровувана, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , прийняла у власність (у дарунок) земельну ділянку загальною площею 0,08 га з кадастровим номером 3223755100:01:042:0073, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належить дарувальнику на підставі Державного акту серії ЯМ №881273, виданого за рішенням №151 (06 сесії 05 скликання) Рокитнянської селищної ради від 24.03.2011, зареєстрованого у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322370001002218 від 27.09.2012. На вказаній земельній ділянці розташований один житловий будинок з господарськими будівлями, який було відчуджено по договору дарування 23.02.2017 за реєстром 159. Цього ж дня до державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом було внесено запис про право власності на вказану земельну ділянку за новим власником, [PERSON] , за 81109027 на підставі вказаного договору, що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до долученого договору дарування земельної ділянки кадастрового плану земельної ділянки загальною площею 0,08 га з кадастровим номером 3223755100:01:042:0073, надану [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вказана земельна ділянка по лінії межі від А до Б межує із земельною ділянкою [PERSON] , по лінії межі від Б до В. - із земельною ділянкою [PERSON] , по лінії межі від Г до А - із земельною ділянкою [PERSON] а по лінії межі від В до Г - із землями загального користування (дорогою). Згідно із Актом про встановлення на місцевості погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків землекористування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , представником ДП «Укрспецзем» у присутності землевласника - [PERSON] , представника Рокитнянської селищної ради, суміжних землекористувачів, «провели встановлення на місцевості зовнішньої межі земельної ділянки. Ніяких претензій при встановленні зовнішньої межі не заявлено. Межі встановлені і не викликають спірних питань. Межові знаки, якими закріплено земельну ділянку в кількості 12 штук показано на місцевості та передано на зберігання землекостувачу». Зазначений Акт підписано землевласником - [PERSON] та представниками суміжних землекористувачів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з індексним номером 591052 від 19 лютого 2013 року, земельна ділянка загальною площею 0,0335 га, кадастровий номер 3223755100:01:042:0076, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Згідно із Свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського районного управління юстиції у Київській області 16 березня 2016 року, [PERSON] , [INFO] , змінила власне ім`я на " [PERSON] ", про що складено відповідний актовий запис №4 від 16 березня 2016 року. У судовому засіданні позивачка, [PERSON] , підтвердила обставини, викладені в позові та пояснила суду, що земельна ділянка, про користування якої виник спір, належала її мамі - [PERSON] та 23 лютого 2017 року була подарована їй відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування. Після дарування земельної ділянки та будинку, який на ній розташований, її мама продовжує фактично там проживати. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить її двоюрідній сестрі - [PERSON] . Зазаначені житлові будинки мають спільне подвір`я, яке має один вхід. Іншого місця для виділення окремого входу до подвір`я будинку №11 не має, оскільки з обох боків знаходяться приватизовані сусідні земельні ділянки. На передньому плані двору розташований будинок №9 , який знаходиться при в`їзді на подвір`я, напроти будинку побудована літня кухня, яка належить відповідачці, а на задньому плані двору знаходиться будинок №11 , в якому проживає мама позивачки. Проходом до городу, який знаходиться біля будинку позивачки, користуються всі жителі даного подвір`я, оскільки за будинком №11 знаходиться дві земельні ділянки для ведення сільського господарства, які належать позивачці та відповідачці. Поки був живий їх дід, стосунки між рідними були хороші, вони жили та користувались одним подвір`ям разом і у них не виникало жодних проблем. Однак, після смерті діда їх відносини поступово стали погіршуватись. Та приблизно з 2017 року [PERSON] та проживаючі в будинку №9 батьки відповідачки, перешкоджають праву мамі позивачки, [PERSON] , користуватися будинком №11 та господарськими будівлями, а саме: не дозволяють проходу до свого житлового будинку та заїзду автомобілем через подвір`я. У зв`язку з чим її мама змушена була періодично просити проходу до свого житлового будинку в сина, який проживає на іншій вулиці, прохід через город. Відповідач не дотримується вимог добросусідства і не дає можливості позивачці та її мамі користуватися проходом та проїздом, чинить різні перешкоди. Вона неодноразово намагалася домовитись із відповідачкою, однак від добровільного вирішення спору відповідачка відмовляється, тому вона була змушена звернутись до суду для встановлення земельного сервітуту. Представник позивачки - адвокат Заліський Б.С. підтримав заявлений позов та просив його задоволити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заявлені до неї позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивачка не зверталась до неї із пропозицією добровільного встановлення земельного сервітуту для проходу та проїзду до належного їй житлового будинку через її земельну ділянку. Крім того, їй відомо про намір [PERSON] продати житловий будинок [ADDRESS] , для проїзду та проходу до якого вона просить суд встановити земельний сервітут. Така позиція відповідачки обумовлена тим, що вона не бажає надання вільного доступу до її земельної ділянки сторонніх осіб (покупців будинку позивачки). Та обставина, що позивачка має намір продати зазначений житловий будинок та вживає для цього певних заходів доводиться відповідними оголошеннями про продаж цього будинку в інтернет-ресурсі OLX, скріншоти яких додаються до відзиву на позов. Представник відповідачки - адвокат Іллінський О.В. у судовому засіданні підтримав позицію своєї довірительки та просив суд відмовити у задоволенні заявлено позову. Свою позицію він обгрунтував тим, що стороною позивачки не дотримано вимог статті 404 ЦК України та статті 99 ЗК України про обов`язковість попередньої пропозиції встановлення земельного сервітуту. Крім того, у позові не зазначено на яку саме частину земельної ділянки має поширюватись земельний сервітут, його оплатність (оплатний чи безоплатний), переод його дії, спосіб користування чужою земельною ділянкою та інші суттєві вимоги, що може ускладнити виконання рішення у справі. Також зазначив, що відповідно до вимог статті 101 ЦК України земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватись будь-яким іншим способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Згідно з Актом узгоджувальної комісії у складі заступника Рокитнянського селищного голови, начальника відділу земельних відносин та екології Рокитнянської селищної ради, спеціаліста І категорії відділу земельних відносин та екології Рокитнянської селищної ради, депутата Рокитнянської селищної ради - члена комісії з питань господарської діяльності, розвитку суб`єктів малого підприємництва, регулювання земельних відносин та екології та предстаника поліції, провели виїздне обстеження суміжних земельних ділянок та дотримання правил добросусідства їх власниками [PERSON] та [PERSON] для врегулювання спору про прохід (проїзд) між суміжними земельними ділянками, які розташовані за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Комісією встановлено, що на території одного подвір`я знаходяться два житлові будинки під №9 та №11 , які належать [PERSON] та [PERSON] . На даних момент у зазначених будинках проживають їх батьки. Вхід (проїзд) до житлових та нежитлових забудов №9 та [ADDRESS] . Щоб дістатись до будинку №11 потрібно пройти через територію подвір`я №9 , а щоб потрапити до городу [PERSON] , потрібно пройти через подвір`я №11 . Обидві земельні ділянки приватизовані та перебувають у приватній власності [PERSON] та [PERSON] відповідно. Вислухавши обидві сторони та вивчивши катрографічні матеріали, комісією рекомендовано скласти земельний сервітут за домовленістю, на підставі договору. У разі не досягнення сторонами згоди щодо встановлення сервітуту - звернутись до суду. Топографічно-геодезичні вишукування земельної ділянки з кадастровим номером 3223755100:01:042:0073, що розташована за адресою: [ADDRESS] , проведені на замовлення власника - [PERSON] та надані суду її представником - адвокатом Заліським Б.С., наглядно пояснюють розташування будівель на земельній ділянці та її розташування відносно суміжних земельних ділянок, відсутність дороги до її земельної ділянки, а отже і вільного проїзду чи проходу до домоволодіння з [ADDRESS] , окрім як через суміжну земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Натомість на вказаних графічних матеріалах вишукування відсутні дані, які б вказували на площу земельної ділянки суміжного землекористувача, а саме відповідачки, на яку необхідно встановити земельний сервітут, координати поворотних точок із зазначення довжини меж земельних ділянок, а також розмежування між суміжними земельними ділянками. Суд, розглянувши матеріали справи, взявши до уваги пояснення позивачки [PERSON] , її представника адвоката Заліського Б.С., відповідачки [PERSON] та її представника адвоката Іллінського О.В., дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Порядок встановлення земельних сервітутів регулюється нормами статтей 401-406 Цивільного кодексу України та статтей 98-102 Земельного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до частини 1 та 2 статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Аналогічні норми викладено у статті 402 ЦК України за змістом частини третьої якої у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Статтею 99 ЗК України передбачено, що власники або користувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; в-4) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; ж-1) право на будівництво та проходження інженерних, кабельних, трубопровідних мереж, необхідних для повноцінного функціонування індустріальних парків; з) інші земельні сервітути. Відповідно до частини 2 статті 404 ЦК України особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно зі статтею 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном та може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. За змістом статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок, завдасться найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове, забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок, використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом. З метою забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц. Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із вимогами частини 4 статті 12, частини 1 статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями статті 10 ЦПК України. При цьому, судом також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. За таких обставин, суд доходить висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Висновки суду Судом встановлено, що на підставі вищевказаних договорів дарування від 23 лютого 2017 року [PERSON] набула право власності на житловий будинок, 1958 року забудиви, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,08 га з кадастровим номером 3223755100:01:042:0073, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за тією ж адресою. Договори укладено в установленому законом порядку, вони ніким не оскаржувались та не скасовувались, а тому є дійсними. Окрім того, судом встановлено, що позивачка [PERSON] та користувачі домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] постійно користувались (з 1958 року по даний час) проходом та проїздом по земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності відповідачці [PERSON] . Позивачкою та її представником доведено факт відсутності іншої можливості облаштувати прохід (проїзд) до належного їй житлового будинку та земельної ділянки з [ADDRESS] , окрім як встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, належну відповідачці [PERSON] . Інші можливі варіанти проходу (проїзду) до домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - відсутні. За таких підстав, суд вважає, що позивачу необхідно було звернутися до відповідача з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, у проекті якого запропонувати чіткі умови використання земельної ділянки, а у разі відмови укласти такий правочин - звернутися до суду. Однак, позивачка не зверталась до [PERSON] в досудовму порядку для укладення договору про земельний сервітут. Також суд зазначає, що топографо-геодезичні вишукування, виконані на замовлення [PERSON] земельних ділянок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] доводять виключно факт відсутності можливості облаштування іншого проходу (проїзду) до будинку та земельної ділянки позивачки з вулиці 9-го Січня, окрім як через суміжну земельну ділянку відповідачки, але не надають суду можливості конкретизувати частину земельної ділянки відповідачки, щодо якої має бути встановлений земельний сервітут. Відсутність такої конкретизації у рішенні суду, в подальшому, унеможливить його виконання. Так, стороною позивача не конкретизовано на яку саме частину земельної ділянки відповідачки має поширюватись дія земельного сервітуту, зазначений сервітут має бути оплатним чи безоплатним, спосіб (для проходу чи проїзду) та час (у визначені часові проміжки чи цілодобово) користування чужою земельною ділянкою, оскільки, право позивачки на вільне користування належною їй земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту, жодним чином не може порушувати право відповідачки на таке ж користування, належною їй на праві власності, земельною ділянкою, на яку встановлено земельний сервітут. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належним доказом для визначення меж та площі земельної ділянки на яку необхідно накласти обмеження є висновок земельно-технічної експертизи, натомість клопотання про призначення земельно-технічної експертизи позивач [PERSON] не заявляла, суд з власної ініціативи позбавлений права проводити експертизу згідно ч.1 ст.143 ЦПК України. Обов`язок по доведенню необхідності встановлення сервітуту, меж та площі сервітуту покладається саме на позивача, ще передбачено ст. ст. 10, 60 ЦПК України. На схематичному плані топографо-геодезичних вишукувань, наданих представником позивача, також не зазначено, на яку саме частину земельної ділянки відповідачки [PERSON] позивачка просить встановити земельний сервітут, де буде заїзд (прохід), повз які будівлі він буде проходити, якою шириною та площею. Суд вважає, що позивач не надала суду доказів технічної можливості встановлення сервітуту на право проїзду до житлового будинку, який належить позивачу з [ADDRESS] , через земельну ділянку [PERSON] і, що такий варіант встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений та відповідно не довела свої позовні вимоги належними та допустимими доказами. Відповідно до п. 3.5.5. Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України були надані Рекомендації від 02.02.2010 р. N 04-06/15 "Про практику застосування господарськими судами земельного законодавства" обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з`ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом встановлено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача. Пунктом 3.5.6. вищезазначених Рекомендацій передбачено, що у вирішенні спорів про встановлення сервітуту суд має враховувати, що обов`язок обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає позивач, а також виготовлення проекту технічного (кадастрового) плану спірної земельної ділянки покладається на позивача. У відповідності до п. 3.5.10. Рекомендацій складовою договору про встановлення земельного сервітуту має бути план земельної ділянки. Користування сервітуарієм чужою земельною ділянкою без відповідної технічної документації та без визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту може бути підставою для визнання договору про встановлення земельного сервітуту недійсним у судовому порядку. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про встановлення постійного земельного сервітуту щодо вільного проходу та проїзду позивачки до її земельної ділянки, через земельну ділянку відповідачки, необхідно відмовити. Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed