Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-19 00:00:00

У 2021 році [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) та [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Товарна біржа «Нерухомість-Південь», Перша Миколаївська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Миколаївська міська рада (далі - третя особа), в якому просили визнати за ними в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] право власності по частині за кожним на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , загальною площею 0,0797га. В обґрунтування позовних вимог позивачі [PERSON] та [PERSON] вказали на те, що вони є спадкоємцями після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,0797. Спадкову справу було заведено Першою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 15 березня 2007 року. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом відмовлено з огляду на те, що правовстановлюючі документи на спадкове майно померлого не відповідають вимогам чинного законодавства. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Відзивів на позов від відповідачів до суду не надійшло. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У період з червня 2021року по 05 червня 2022 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2022 року для розгляду цієї справи визначено суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 30 січня 2023 року сторони та третя особа не з`явилися, з невідомих суду причин. Від позивачів надійшли заяви, в яких вони просять суд справу розглянути без їх участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Від Першої миколаївської державної нотаріальної контори надійшла заява з проханням справу розглянути без участі її представника на підставі наявних у матеріалах справи доказів на розсуд суду. За такого, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін за наявними у справі доказами. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцями першої черги після його смерті є позивачі у цій справі [PERSON] (син) та [PERSON] (дружина), які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Наявними у спадковій справі № 219/07 доказами підтверджується, що інші спадкоємці, які б звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , відсутні. Державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю. видано свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль ВАЗ 21063 по частини за [PERSON] та [PERSON] . Однак, листом Першої миколаївської державної нотаріальної контори від 13 травня 2021 року № 457/02-14 позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку за цією адресою, який належав [PERSON] , який помер [INFO] . Підставою для такої відмови є те, що договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку укладений на товарній біржі «Нерухомість-південь» та нотаріально не засвідчено, а правовстановлюючі документи на земельну ділянку за цією ж адресою, відсутні. З матеріалів справи слідує, що між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» 22 серпня 2001 року укладено договір № 4928 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житловий будинок за [ADDRESS] . Цей житловий будинок №11 розташований на земельній ділянці, площею 797 кв.м. Згідно із пунктом 5 цього договору зазначений житловий будинок проданий за 1 700 грн 00 коп., отриманих «Продавцем» повністю до підписання цього договору і належить, як ціла ідеальна частка [PERSON] . У пункті 8 договору зазначено, що договір належить зареєструвати у БТІ по місцю знаходження придбаної нерухомості. Договір відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Товарною біржею «Нерухомість-Південь» в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості» за №4928 від 22 серпня 2001 року. Цей договір також зареєстровано у ММБТІ 05 вересня 2001 року за реєстровим №575. Відповідно до наданої інформації КП «ММБТІ» право власності на будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 4928 від 22 серпня 2001 року ТБ «Нерухомість -Південь». Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У даному випадку біржова угода укладена у 2001 року, тому спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР. Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року, далі Цивільний кодекс УРСР) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР). У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2001 року № 4928 слідує, що ця угода укладена на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу». Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. За своїм змістом договір № 4928 від 22 серпня 2001 року, укладений на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» між [PERSON] та [PERSON] відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ. Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості. Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачами була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність житловий будинок у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційне посвідчення від 05 вересня 2001 року (за реєстровим № 575, зроблено відповідний запис). Зі змісту договору від 22 серпня 2001 року № 4928 також слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 1700,00грн. За такого біржову угоду - договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] укладений 22 серпня 2001 року на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрована КМ «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 05 вересня 2001 року слід вважати дійсною. За такого, суд дійшов всиновку, що [PERSON] за життя належав житловий будинок [ADDRESS] . Щодо земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , загальною площею 0,0797 га слід зазначити таке. Відповідно до архівного витягу з рішення Миколаївської міської ради від 14 грудня 2001 року №36/20 «Про вилучення, надання передачу в приватну та спільну сумісну власність, додаткове надання в довгострокове тимчасове користування земельних ділянок громадянам, внесення змін до рішення міської ради», [PERSON] , передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування індивідуальних житлових будинків і господарських споруд, садівництва площею 797 кв.м. по [ADDRESS] . Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Матвіївською селищною радою від 11 березня 1997 №152 на ім`я [PERSON] погашено, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 01 №4928. Відповідно до інформації наданої заступником міського голови від 18 лютого 2021 року, що земельна ділянка площею 797 кв.м. по [ADDRESS] передана у приватну власність. Державний акт на цю земельну ділянку, виданий на ім`я [PERSON] погашено на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2011 року № 4928. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 797 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] реєструвався. Отже, за життя [PERSON] йому Миколаївською міською радою 14 грудня 2001 року передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування індивідуальних житлових будинків і господарських споруд, садівництва за адресою [ADDRESS] . Однак, акт на цю земельну ділянку ним отримано не було. Відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 Цивільного кодексу України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 Цивільного кодексу України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України). Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (частина п`ята статті 1269 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом (частина перша статті 1274 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1278 Цивільного кодексу України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Із викладеного вище слідує, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Судом встановлено, що позивачі звернулися до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . При цьому нотаріусом встановлено, що заповітів чи спадкових договорів стосовно майна померлої відсутні. Інформації про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] матеріали справи не містять. Позивачі отримали відмову від нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки не було надано оригіналів правовстановлюючих документів. Вивчивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок № 1 у рівних частинах (по 1/2). Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] за життя належав житловий будинок [ADDRESS] та передано земельну ділянку за вказаною адресою площею 797 кв.м. у приватну власність із цільовим призначенням для будівництва, обслуговування індивідуальних житлових будинків і господарських споруд, садівництва. Отже, суд вважає позовні вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] за позивача у рівних частинах, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. За позивача слід визнати по частині у праві власності на цю земельну ділянку площею 797 кв.м. із збереженням її цільового призначення (для будівництва, обслуговування індивідуальних житлових будинків і господарських споруд, садівництва). Також слід зауважити, що відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність його задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір сплачено при подачі позову.

Outcome: approved