Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

27.07.2022 позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача у вищезазначеному будинку зареєстровані його дружина та діти. Також у будинку зареєстрована, але фактично не проживає колишня дружина - [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачка більше 5 років в будинку не проживає, ніяких дій по зняттю з обліку та реєстрації за місцем проживання не вчиняє, чим фактично перешкоджає йому в оформленні субсидії. У зв`язку з цим [PERSON] змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, 27.07.2022 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О. Ухвалою суду від 02.08.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом залишено без руху. 17.08.2022 позовну заяву після усунення позивачем недоліків прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадженні. 19.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання призначене на 12.01.2023 з`явилися: представник позивача - адвокат Казаков О.А. та свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Окрім того, суду пояснив, що [PERSON] зареєструвала в 2015 року [PERSON] , колишня власниця будинку, на той час відповідачка ще перебувала у шлюбі з позивачем. Позивач з відповідачкою разом перестали проживати з 2017 року, ще до розірвання шлюбу. Відповідачка виїхала з будинку, неповнолітні діти залишились проживати з батьком. З того часу відповідачка за місцем реєстрації не з`являлась, дітьми не цікавилась, вивезла свої особисті речі, на даний час її місцеперебування невідоме. Шлюб розірвано у 2019 році. Позивач придбав будинок у 2021 році, наразі окрім нього там зареєстрована його дружина [PERSON] та діти. Реєстрація відповідачки в даному будинку перешкоджає позивачу в отриманні субсидії. Додатково зазначив, що сторона позивача не заперечує проти винесення заочного рішення суду, наслідки прийняття такого рішення суду позивачу та його представнику зрозумілі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату і місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик на веб-порталі судової влади (а.с.32, 64), отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками, що підтверджується розпискою про отримання рекомендованого поштового повідомлення (а.с.40). Правом на подання відзиву не скористалася, клопотань про розгляд справи за її відсутності чи інших заяв по суті або з процесуальних питань до суду не надала. Заперечень проти зазначених у позовній заяві обставин не висловила. Таким чином, за усною згодою сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши письмові докази, врахувавши усні доводи представника позивача, надані у судовому засіданні, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу від 14.04.2021, [PERSON] придбано житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 22.03.2019 у справі №546/154/19, шлюб зареєстрований 25.12.2007 Решетилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, актовий запис №163, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано, що підтверджується копією вищевказаного рішення суду (а.с.11). З довідки про склад сім`ї, виданої Виконавчим комітетом Решитилівської міської ради Полтавської області від 25.07.2022 року та 11.01.2023 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 17 грудня 2015 року. За цією ж адресою зареєстровані: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , сини - [PERSON] та [PERSON] , зареєстрована, але фактично не проживає колишня дружина - [PERSON] (а.с. 9, 67). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов №13 від 22.07.2022 сім`ї [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано, зокрема, [PERSON] , [INFO] , однак за вказаною адресою вона не проживає (а.с.10). У судовому засіданні були допитані у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вони пояснили, що проживають по сусідству із позивачем, підтримують з ним добрі відносини, знають його колишню дружину [PERSON] . Повідомили суду, що позивач з відповідачкою проживали разом у вищевказаному будинку з 2011 року. Свідкам відомо, що наразі [PERSON] перебуває у новому шлюбі з [PERSON] , проживає у будинку разом з нею та дітьми. [PERSON] , виїхала приблизно у 2015-2017 роках без дітей, але точно за місцем реєстрації не з`являється десь понад 5 років, місце її перебування їм не відомо. [PERSON] повідомила, що неодноразово була в будинку, особистих речей відповідачки там не бачила. [PERSON] зазначив, що допомагав позивачу з будівництвом, часто бував в будинку, [PERSON] там не проживає, нещодавно бачив їх сина. Спір у справі виник із житлових правовідносин та його вирішення регулюється нормами житлового та цивільного законодавства. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої палати ВС від 03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 та від 04.07.2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанови ВС від 09.10.2019 у справі № 615/1636/17). Судом встановлено, що відповідачка була зареєстрована у будинку колишньою власницею 17.12.2015, позивачем будинок придбано 14.04.2021, вже після розірвання шлюбу у 2019 році. Факт не проживання [PERSON] у спірному будинку підтверджується довідками про склад сім`ї, виданими Виконавчим комітетом Решитилівської міської ради Полтавської області від 25.07.2022 та 11.01.2023, актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 22.07.2022 та показами свідків наданими у судовому засіданні (а.с. 9,10,67). Відтак, із аналізу наявних матеріалів справи слідує, що відповідачка не проживає у спірному будинку без поважних причин з 2017 року, тобто понад п`ять років, не надала суду відповідних доказів того, що позивач або інші особи, що проживають в даному будинку чинили їй перешкоди в користуванні спірним житлом, та докази того, що вона цікавиться спірним житлом та несе витрати з утримання будинку за себе, а тому відповідачку, слід визнати такою, що втратила право користування спірним житлом. Реєстрація відповідачки, яка фактично більше 5 останніх років не проживає за місцем своєї реєстрації, у житловому будинку, належному позивачу, перешкоджає йому в оформленні субсидії. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією №0026206369651 від 25.07.2022 (а.с. 1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с. 19). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, сума судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 992,40 грн підлягає стягненню з відповідачки на його користь. На підставі викладеного, відповідно до ст. 72, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved