Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

10 червня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій просить суд стягнути на свою користь заподіяну йому матеріальну шкоду: з КП «ОМЕТ» у розмірі 14 596, 42 гривень та з ТДВ «СК Гардіан» у розмірі 24 750, 13 гривень та покласти на відповідачів понесені ним судові витрати. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 16 червня 2022 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» та Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди було залишено без руху та надано позивачеві п`ятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення зазначених у ній недоліків. 17 червня 2022 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи. Ухвалою суду від 28 червня 2022 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» та Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди було прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін. 27 липня 2022 року до суду надійшов відзив Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ГАРДІАН», в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідачем у повному обсязі виконано зобов`язання щодо здійснення страхового відшкодування в порядку та на умовах, регламентованих Договором, а сума, яку просить стянути з відповідача є необґрунтованою та недоведеною. 15 вересня 2022 року від Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» надійшов відзив, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до КП «ОМЕТ», мотивуючи це тим, що відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди покладається на страхову компанію, якою у даному випадку виступає Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ГАРДІАН» і враховуючи те, що ліміт відповідальності у розмірі 100 000 грн., передбачений п. 3.4.3 Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № У-У/2020/786 від 17 грудня 2020 року не перевищено, саме вона повинна відшкодовувати заявлені відповідачем збитки. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом було встановлено, що 22 серпня 2022 року 0 9:40 у м. Одесі по вул.. Пушкінській рухався тролейбус БКМ-321, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який біля будинку № 95 скоїв зіткнення з автомобілем позивач «Toyota Rav4» д.н.з [NUMBER] , водієм якого був позивач, в результаті чого останньому була завдана матеріальна шкода. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2022 року у справі № 522/16922/22 (провадження 3/522/11789/22) винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП було визнано водія тролейбуса [PERSON] та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 гривень. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи,стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тролейбус БКМ-321, реєстраційний номер [NUMBER] належить Комунальному підприємству «Одесміськелектротранс» (КП «ОМЕТ») цивільно-правова відповідальність якого перед третіми особами була застрахована на підставі договору добровільного страхування № У-У/2020/786 від 17.12.2020 року, укладеного з Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан». Враховуючи вище викладене, позивач 26 серпня 2022 року звернувся до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», що підтверджується заявою № 7407 від 26.08.2021 року про виплату страхового відшкодування. 26 серпня 2021 року представник страхової компанії склав Протокол огляду транспортного засобу № 1, у якому зафіксував назви деталей та опис пошкоджень транспортного засобу позивача. Аварійним сертифікатом № 76-D/93/0 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного траспортного засобу від 27.08.2021 року, складеного аварійним комісаром [PERSON] за замовленням страхової компанії, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Rav4» д.н.з [NUMBER] з урахуванням зносу та ПДВ на запасні частини та матеріали становить 23 791,77 грн., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу без ПДВ - 21 722,48 грн. Не погоджуючись з розміром матеріального збитку, вказаного аварійним комісаром, позивач звернувся 31 серпня 2021 року до судового експерта Федотова Ф.В. для встановлення фактичного розміру заподіяної шкоди, який провів авто товарознавчу експертизу № 7151 від 17 вересня 2021 року, в результаті якої встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу відповідача становить 46 434,15 грн., втрата товарної вартості становить 11 857,42 грн. В загальному, відповідно до вказаного висновку, позивачеві була заподіяна шкода у розмірі 58 291,57 грн. В подальшому позивач звернувся до СТО «Європа», розташоване за адресою: вул.. А.Чепіги, 110 у місті Одеса для проведення відновлювального ремонту, де отримав 17 вересня 2021 року рахунок на оплату ремонтних робіт його транспортного засобу на загальну суму 46 472,6 грн. Вказаний рахунок позивач надав відповідачам і відповідно до платіжного доручення 23029 від 8 жовтня 2021 року ТДВ «СК «Гардіан» перерахував на рахунок ФОП [PERSON] ,власника СТО « Європа », де позивач проводив відновлювальний ремонт свого транспортного засобу грошові кошти у розмірі 21 772,47 грн. 3 листопада 2021 року [PERSON] звернувся із заявою до ТДВ «СК «Гардіан» з проханням про відшкодування останнім майнової шкоди у повному обсязі, однак листом від 1 грудня 2021року відповіда роз`яснив позивачеві, що платіжним дорученням № 23029 від 08.10.2021 року на ім`я ФОП [PERSON] уже були перераховані горошові кошти у розмірі 21 72,48 грн. відповідно до аварійного сертифікату № 76-D/93/0 від 27.08.2021 року. Таким чином відповідач зазначив, що ним виконане зобов`язання про виплату страхового відшкодування у повному обсязі, тому у задоволенні вимог [PERSON] було відмовлено у повному обсязі. Позивач вважає таку відмову відповідача неправомірною, тому і змушений був звернутися до суду із вказаною позовною заявою про стягнення з ТДВ «СК «Гардіан» всієї вартості завданої йому шкоди відповідно до висновку № 7151 від 17 вересня 2021 року, але не відшкодованої відповідачем у розмірі 24 750,13 грн. Вимоги позивача до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» позивач обґрунтовує тим, що відповідно до висновку експертизи № 7151 № 17.09.2021 у зв`язку з пошкодженням автомобіля останнього втрата його товарної вартості становить 11 857,42 грн. п. 6.2.2. договору № У-У/2020/786 від 17 грудня 2020 року передбачено, що страховик, зокрема, не відшкодовує шкоду, пов`язану з втратою товарної вартості транспортного засобу, у зв`язку із чим вона повинна бути відшкодована страхувальником, яким відповідно до умов даного договору виступає Комунальне підприємство «Одесміськелектротранс», водій тролейбуса якого під час виконання ним трудових обов`язків і завдав майнової шкоди позивачеві. Окрім того, позивач вважає, що Комунальне підприємство «Одесміськелектротранс» повинне відшкодувати йому додаткові витрати, пов`язані з проведенням авто-товарознавчої експертизи № 7151 від 17.09.2021 року у розмірі 2500 грн. та на копіювання зазначеного висновку у розмірі 239 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Таким чином, позивач вважає, що КП «ОМЕТ» зобов`язаний відшкодувати йому матеріальну шкоду у загальному розмірі 14 596,42. З приводу заявлених позивачем вимог суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (незалежно від вини). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено правило, згідно з яким, при настанні страхового випадку, страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Зі змісту правової позиції Великої палати Верховного Суду по справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18 від 04 липня 2018 року вбачається, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. (див. пункт 35 цієї постанови). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Щодо твердження відповідача ТДВ «СК «Гардан» про те, що ним було виконано у повному обсязі зобов`язання що сплати страхового відшкодування у розмірі 21 722,48 грн, на підставі дослідження аварійного комісара [PERSON] та неврахування судом висновку експерта № 7151 № 17.09.2021, суд зазначає наступне. Так відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ч. 5 ст. 106 ЦПК України). Наданий позивачем висновок дійсно не містить інформації про те, що експерт Федотов Ф.В обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та що . висновок підготовлено для подання до суду. ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» наполягає на тому, що через відсутність у висновку вищевказаної інформації - цей доказ є неналежним і недопустимим. Суд не може погодитися із такою позицією відповідача, оскільки вона протирічить позиції Верховного суду, згідно якої відсутність безпосередньо у висновку експерта відомостей про попередження про кримінальну відповідальність за подання завідомо неправдивого висновку не є підставою для визнання такого висновку недопустимим доказом, якщо наявні інші обставини, які доводять, що експерт розуміє наслідки надання завідомо недостовірного висновку. Експерт [PERSON] є ліцензованим судовим експертом з 23.08.2013 року, має діюче свідоцтво. Суд вважає, що майже 10 річний стаж роботи судовим експертом свідчить про те, що експерт Федотов Ф.В. розуміє наслідки надання завідомо недостовірного висновку, а тому наданий суду висновок приймає в якості належного доказа. Щодо посилання відповідача на позицію Великої палати Верховного суду, суд не враховує її, оскільки вказана позиція стосується зосім інших правовідносин. А саме у справі що розглядалась висновок експерта від 18 серпня 2014 року є неналежним доказом, оскільки ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року не було передбачено можливості складання такого висновку за зверненням учасника справи. Висновком товарозначовчої експертизи № 751 від 17.09.2021 року встановлено, що у матеріальну шкоду,завдану транспортному засобу позивача, окрім відновлювального ремонту у розмірі 46 434,15 грн., входить також втрата товарної вартості автомобіля, оцінена експертом у сумі 11 857,42 грн. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18) прийшла до висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. 3,5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що обов`язок відшкодування вже виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування у межах суми страхового відшкодування покладається на страховика особи, яка завдала шкоду. Відповідно до п. 3.4.3. договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №У-У/2020/786 ліміт відповідальності страховик за завдання збитку майну третіх осіб 100000 грн., а тому вимоги позивача обґрунтованим лише щодо ТОВ «Страхова компанія «Гардіан», оскільки сума яку позивач просить стягнути є у межах страхового ліміту. Щодо посилання відповідача ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» на безпідставність включення НДС. Суд вважає, що матеріали справи містять докази того, що позивач відремонтував автомобіль та оплатив ремонт, а саме акт виконаних робіт. В якому зазначений обсяг ремонтних робіт, їх вартість. Крім того сам відповідач перерахував кошти не позивачу. А ФОП [PERSON] , що здійснював ремонт. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, яка регулює порядок розподілу судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивач сплатив 393,50 грн. Після залишення позову без руху позивач доплатив судовий збір у розмірі 2087,50 коп., тобто враховуючи ціну позову 39346 грн. 55 коп. з переплатою на 1488 грн. 66 коп. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях чч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». У той же час, позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано лише квитанцію до прибуткового касового ордеру № 16 від 14.12.2021 року про сплату 500 грн., за підписом та печаткою адвоката Алексєєнка О.В. та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 04 від 01.06.202 року за підписом та печаткою вище вказаного адвоката. Однак всупереч положенням ч. 3 ст. 137 ЦПК України та сталої позиції Верховного Суду щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, позивачем не надано ні договору про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше),ні ордеру, ні копії свідоцтва адвоката, ні розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), а з доданих позивачем квитанції неможливо встановити, що оплата послуг адвоката пов`язана саме з розглядом вказаної справи. Суд наголошує на тому, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року (справа № 638/7748/18) зазначено, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. На підставі вище суд прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню, оскільки необхідність їх стягнення не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами. При цьому позивач надав суду докази понесених витрат на виготовлення висновку експерта у розмірі 2500 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 12, 14, 22, 23, 1166, 1187, 1192 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: partial