Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 вересня 2013 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, а від шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року шлюб між ними було розірвано. Він зазначає, що з 2018 року він почав мешкати окремо від відповідача, а дитина залишилася мешкати разом з ним, і він піклується про дитину, доглядає, виховує та дбає про її розвиток, в тому числі духовний, та несе самостійно всі необхідні витрати по утриманню дитини. Вказує на те, що мати дитини ніяким чином не піклується про неї, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не допомагає матеріально. У зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання доньки - [PERSON] у розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07 грудня 2022 року представник відповідача сформувала в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року було встановлено, що подружжя почало проживати окремо з листопада 2020 року. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати їх спільна дитина та у зв`язку з постійними перешкодами позивача у її спілкуванні з донькою вона звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визначення місця проживання спільної малолітньої дитини, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з нею, але станом на 05 грудня 2022 року справа про визначення місця проживання спільної малолітньої [PERSON] перебуває на апеляційному розгляді в Дніпровському апеляційному суді. Зазначила, що звернення позивача із позовною заявою про стягнення аліментів на його користь є передчасним, оскільки спір про визначення місця проживання дитини остаточно не вирішений, Представник позивача надала до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи та просила розгляд справи проводити без участі сторін. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, жодних заяв або клопотань про відкладення або розгляд справи без їх участі суду не надали, лише надали відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17 жовтня 2014 року вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вищевказаної постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим судом вирішено ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, а також повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №657 (а. с. 7). Від подружнього життя сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1312 (а.с.8). Також судом встановлено, що згідно довідки за №19/2016 від 30 червня 2021 року, виданої головою ОСББ «Березинська-45» Коваленко Т.М., з 2018 року по цей час [PERSON] проживає без реєстрації разом з донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10) Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року задоволено апеляційну скаргу адвоката Голубніченка В.О. в інтересах [PERSON] та скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року і відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір. Крім того, у вищезазначеній постанові Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року судом апеляційної інстанції було встановлено, що неповнолітня [PERSON] з 2018 року мешкає разом з батьком [PERSON] , дитина вже звикла до свого оточення, батько дитини піклується про неї, а мати дитини тривалий час не бувала в себе вдома, де бажає встановити місце проживання дитини, а під час розгляду справи у суді, вона знаходиться з літа у Ірландії, та наголошено на тому, що в контексті врахування інтересів дитини, її слід залишити у звичайному для неї середовищі, з батьком, який останні чотири роки проживає разом з дитиною, опікується над нею. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факт проживання з позивачем малолітньої доньки - [PERSON] з 2018 року та те, що саме позивач опікується дитиною встановлено судом та не підлягає доведенню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" та ст. 182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. У цьому випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. Згідно із ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд враховує п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, в якому судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно із ст. ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Враховуючи встановлені судом обставини, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, та беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд погоджується із розміром аліментів на дитину у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач будучи матір`ю дитини зобов`язана її матеріально утримувати. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Отже, суд вважає необхідним стягнути аліменти з [PERSON] на утримання дитини з дня подання позову до суду, тобто з 09 вересня 2022 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за майнову вимогу у розмірі 992,40 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved