Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

За позовом сторона позивача просить: 1) визнати не дійсним (а по суті розірвати) договір оренди землі № 21 від 01 червня 2017 року, укладений на строк 10 років між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «БФ-АГРО-ТРЕЙД; 2) скасувати рішення державного реєстратора Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області, номер запису про права (в державному реєстрі прав) 22894038 від 17 жовтня 2017 року щодо товариства з обмеженою відповідальністю «БФ-АГРО-ТРЕЙД» з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки товариства з обмеженою відповідальністю «БФ-АГРО-ТРЕЙД». В обґрунтування таких позовних вимог у позові зазначено про те, що за останні 2019-2021 роки в обумовлений в наведеному договорі строк орендар (відповідач) не сплатив позивачеві (орендодавцеві) в повному обсязі орендну плату, чим спричинив порушення істотних умов договору оренди землі, що в свою чергу є підставою для розірвання такого договору. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не прибули, подали до суду письмові відомості про розгляд справи за їх відсутності, за змістом яких позов підтримали та просили його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечили (а. с. 94-95). Представник позивача [PERSON] у письмовій заяві (а. с. 94-95) також навів уточнення, що він за вказаною вище первісною позовною заявою просить договір оренди землі саме розірвати, а не визнати недійсним. Представник відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю «БФ-АГРО-ТРЕЙД», у судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду (оголошення на а. с. 92-93), відзиву не подав, про наявні свої заперечення суд не сповістив. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, на підставі наявних у справі даних та доказів вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних обставин. Між позивачем та відповідачем дійсно виникло зобов`язання, яке підтверджується даними копії договору оренди землі (а. с. 10-15), за змістом якого орендодавець (позивач) за плату передав орендареві (відповідачеві) земельну ділянку у володіння й користування на строк 10 років. При цьому орендар (відповідач) зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та положень земельного законодавства як це слідує з вимог ст.13 Закону України «Про оренду землі». Втім, відповідач (орендар) зовсім не сплатив позивачеві (орендодавцеві) передбачені договором річні розміри орендної плати за останні 2019-2021 роки, чим суттєво порушив істотні умови укладеного договору оренди землі, окреслені в п. 4.3 згаданого вище основного договору, згідно із яким орендна плата має бути внесена до 31 грудня кожного року оренди. Згідно із приписами ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути, поряд з іншим, розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Про те, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки у частині сплати орендної плати є самостійною підставою для розірвання такого договору, свідчить усталена судова практика судів касаційної інстанції. Зокрема, такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-14бцс12. Також Верховний Суд у постанові у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-1932сво18) деталізував, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є теж підставою для розірвання такого договору, оскільки відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладений й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17. Однак, тут зауважено, що систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те чи виплачена в подальшому заборгованість. За таких обставин, оскільки відповідачем вчинені суттєві порушення прав позивача за договором оренди землі, що полягають в систематичній несплаті орендної плати щонайменше за два роки, позов підлягає задоволенню на підставі положень ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Однак, зважаючи на характер заявлених позовних вимог, суд убачає за потрібне позов задовольнити частково з прийняттям вказаного вище уточнення, зробленого за приведеною вище заявою представника позивача та позитивного вирішенням питання про розірвання договору по першій зазначеній у позові вимозі, та з повною відмовою по другій позовній вимозі, бо для її задоволення потрібне існування очевидного спору про право, чого з позовної заяви не видно, адже з підстав (обґрунтування) позову убачається, що порушення права позивача аніяк не пов`язане з діяннями державного реєстратора Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області. Натомість, у разі набрання рішенням суду про розірвання договору оренди землі законної сили, право оренди має бути припинене за відомостями відповідного реєстру реєстратором само собою при отриманні звернення сторони позивача із цього приводу з прикладенням відповідного рішення суду. Воднораз суд звертає увагу на те, що скасування рішення від 17 жовтня 2017 року тягне за собою анулювання оренди взагалі з самого початку, що виходить за межі питання розірвання договору (більш того, тягне за собою правові наслідки в подальшому у виді повернення сторін договору в попередній стан, що не може повною мірою узгоджуватись із захистом інтересів позивача). З огляду на викладене, друга позовна вимога не підлягає задоволенню, зважаючи на положення ч. ч. 1, 2 ст. 15 Цивільного кодексу України. Ухвалюючи рішення, суд переконаний у необхідності стягнення судових витрат на користь позивача, але частково, пропорційно до розміру позовних вимог, що задовольняються, як це слідує з положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стягнувши таким чином з відповідача на користь позивача половину оплаченого при подачі позову судового збору (оскільки позов задовольняється на одну із двох заявлених позовних вимог) (992,40 (сплачено судового збору) : 2 = 496,20).

Outcome: partial