Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

У грудні 2019 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява, у якій позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 18.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2496; скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] запис про право власності №50303123 від 18.12.2019; стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В. на користь [PERSON] судовий збір за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 1\~921,00 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В. на користь [PERSON] витрати за професійну правничу допомогу в розмірі 10\~000,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що на розгляді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа №183/7301/19 де він є позивачем, а [PERSON] відповідачем. Підставою для звернення до суду стали не виконані [PERSON] боргові зобов`язання, розмір яких становить 12\~000,00 доларів США. Під час розгляду вказаної справи, з метою забезпечення належного виконання відповідачем рішення суду, у разі задоволення заявлених позовних вимог, судом, 26.11.2019, було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиненню будь-яких дій спрямованих на відчуження частини домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . З огляду на те, що [PERSON] , 18.12.2019, тобто під час дії заборони встановленої ухвалою від 26.11.2019, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу за яким було передано у власність останній частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про вчинення останнім дій спрямованих на унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі №183/7301/19, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Відповідачами відзиву на позовну заяву не надано. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Сліщенка Ю.Г. від 24.12.2019 відкрито провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.12.2019 вжито заходів забезпечення позову. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, справу було передано судді Лукіновій К.С. якою ухвалою від 10.12.2020 її прийнято до провадження. У зв`язку із закінченням відрядження судді Лукінової К.С. до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, справу було передано судді Куцеволу В.В. та 09.05.2022 постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та проведення її розгляду за правилами загального позовного провадження. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Від приватного нотаріуса ДМНО Кокосадзе Л.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, за необхідне, зазначити наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до копії ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.11.2019 (справа №183/7301/19) постановленої у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, накладено арешт та заборону вчинення будь-яких дій направлених на відчуження нерухомого майна, його реконструкцію чи знесення на частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві приватної власності [PERSON] . Також зазначено, що ухвала набрала законної сили 12.12.2019. Згідно з копією договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 18.12.2019 посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2496, [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, 19.12.2019 державним реєстратором Новомосковського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Матвієнком А.В. було внесено запис 34751562 про арешт майна боржника (об`єкт нерухомого майна: частина домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] ). Підстава виникнення обтяження: постанова, про арешт майна боржника, серія та номер: 60899420, видавник: Новомосковський МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області державний виконавець Матвієнко А.В. Згідно з копією заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.07.2020 року у справі №183/7301/19, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 325\~723,40 грн. За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Так, як вбачається з позовної заяви позивач, як на підставу звернення до суду зазначає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1-2 ст.234 ЦК України, фіктивним є\~правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №905/2030/19, фіктивний правочин, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення. Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 03.09.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №904/4567/18, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Отже, з аналізу зазначеного вбачається, що «фіктивний правочин» характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Відповідно до загальних приписів норм права, які регулюють виниклі правовідносини, тягар доведення у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника таких вимог, оскільки діє презумпція правомірності правочину. Згідно ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з того, що матеріали справи не містять належних доказів які б свідчили, що оскаржуваний договір є фіктивним, тобто таким, що не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним (не надано доказів того, що [PERSON] , після укладення договору, залишився проживати у будинку, сплачує за комунальні послуги, утримує свої речі у будинку, або будь-яким іншим шляхом продовжує користуватись вказаним нерухомим майном; відсутні докази які б свідчили про те, що [PERSON] не отримав гроші за відчуження нерухомості, або вони не були передані останньому [PERSON] ) підстави для визнання його таким відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що інша частина житлового будинку належала [PERSON] , відповідно до дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2010, який за життя був чоловіком [PERSON] , що свідчить про реальну заінтересованість останньої у набутті права власності на частину, яка належала [PERSON] . Посилання позивача у письмових поясненнях з приводу того, що між сторонами було укладено «фраудаторний правочин» спростовується наявними в матеріалах справи доказами та з огляду на наступне. Так, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора (постанова ВП/ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (постанова ВС/КЦС від 07.10.2020 у справі №755/17944/18). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії ухвали від 26.11.2019 про забезпечення позову (справа №183/7301/19), її було постановлено за відсутності сторін та до відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] . Відповідно до доданої до позову Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, обтяження на частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване 19.12.2019. Станом на 18.12.2019 будь-які записи про обтяження стосовно вказаного майна, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутні. Згідно з копією договору купівлі-продажу від 18.12.2019, вартість відчужуваної частки становить 1\~302\~873,03 грн., що підтверджується експертною оцінкою. Також зазначено, що розрахунок між сторонами проведено. Щодо наявності інтересу у [PERSON] у придбанні частини домоволодіння свідчить те, що її чоловік є власником іншої половини домоволодіння, а тому є цілком зрозумілим бажання сім`ї набути у власність будинок в цілому. Отже, виходячи з вищевикладеного вбачається відсутність підстав які б свідчили, що оскаржуваний правочин може вважатися фраудаторним, оскільки відсутні обставини, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Посилання позивача з приводу того, що оскаржуваний договір було укладено під час знаходження на розгляді суду спору про стягнення заборгованості не заслуговує на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, станом на 18.12.2019, провадження у справі про стягнення заборгованості відкрито не було, рішення по суті спору не було ухвалено. Доводи позивача з приводу того, що [PERSON] не було передано кошти за договором купівлі-продажу оскільки вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі, не підтверджуються жодним доказом. Послання позивача на наявний в матеріалах справи лист (а.с.110) як на підставу того, що викладені в ньому обставини підтверджують фіктивність правочину не може бути прийнятим до уваги, оскільки відсутня можливість його ідентифікувати саме з [PERSON] (лист надійшов поштовим зв`язком без встановлення особи-відправника). З огляду на те, що підстави для визнання оскаржуваного договору фіктивним або фраундаторним відсутні, вимоги щодо скасування державної реєстрації та стягнення судових не можуть бути задоволеними, оскільки є похідними від першої вимоги. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору при поданні позову до суду, не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed