Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-02 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня «Психіатрія» звернулось до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , до психіатричного закладу в примусовому порядку, В обґрунтування заяви вказано, що до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» 01.01.2023 о 16 год. 25 хв. за направлення спеціалізованої психіатричної бригади № 13 та рапортом поліції госпіталізовано [PERSON] , підставою чого стало погіршення психічного стану, агресивна поведінка, обумовлена галюцинаторно-параноїдною симптоматикою. Зі слів матері та даних архівної медичної документації психічний стан вперше змінився у 2013 році, після чого наростала замкнутість. Лікувався приватно у психіатрів. У 2017 році наніс собі ножові поранення в область живота та шиї, внаслідок чого проходив лікування у відділенні політравми КМКЛ № 17 з діагнозом: «Проникаючі поранення живота(20.07.17). Колото-різані рани під нижньощелепної ділянки справа(1), передньої черевної стінки(3). Рекурентне депресивне порушення. Стан після суїцидальної спроби». Остання госпіталізація з 20.06.2022 по 01.07.2022 у зв`язку з погіршенням стану. Напередодні госпіталізації поводився вкрай агресивно, кидався з ножем на матір, побив її, виніс з квартири ікони, усі цінні речі. У судовому засіданні лікар [PERSON] заяву підтримала та вказала, що вважає за необхідне госпіталізувати [PERSON] для примусового лікування. Прокурор Павліченко В.О. у судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити, оскільки матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності примусової госпіталізації [PERSON] . Матір [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала, надала пояснення, що хвилюється за життя сина, своє та оточуючих, а тому вважає за необхідне госпіталізувати його у примусовому порядку, оскільки останній добровільно лікуватися відмовляється. [PERSON] у судовому засіданні пояснив суду, що він категорично проти примусової госпіталізації, вважає себе абсолютно здоровим, а твердження матері та лікарів - наклепом. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно з висновком лікарів-психіатрів КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» від 02.01.2023 громадянин [PERSON] потребує госпіталізації та лікування в умовах стаціонару у примусовому порядку, у зв`язку з категоричною відмовою пацієнта від стаціонарного лікування, з врахуванням його наміру вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку оточуючих. На думку суду, заява про госпіталізацію та висновок комісії лікарів-психіатрів не містить безумовних підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що [PERSON] неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні також не доведено будь-яким чином, що поведінка чи дії [PERSON] становлять небезпеку для нього самого чи для оточуючих, а також що він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Сама по собі наявність вищезазначеного висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, на думку суду є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу без усвідомленої згоди. Згідно з ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. До заяви не надано, а в судовому засіданні не встановлено, наявність об`єктивної медичної експертизи щодо психічного захворювання [PERSON] , не встановлено рівня психічного захворювання, який виправдовує примусові дії щодо нього, та не визначено час на який необхідно застосувати примусові заходи. Окрім того, відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17). Заява КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» про примусову госпіталізацію [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки судом не встановлено, що останній становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю або життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану, а також, що не має можливості самостійно задовольняти свої основні життєві потреби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 127/25395/18, де залишаючи без змін судові рішення про відмову КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію громадянина, Верховний Суд погодивсяя з висновком суду апеляційної інстанції про те, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у особи, за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про його примусову госпіталізацію. При цьому Верховний Суд вказав, що як вбачається із матеріалів справи, дані про поведінку особи зазначені лише у заяві його дружини, а тому судами не встановлено, що він становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану, окрім того має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Outcome: dismissed