Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-18 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить встановити факт її роботи на посаді мийниці посуду у ТОВ «Санді Груп» у період з 02 вересня 2020 року по 01 жовтня 2021 року, стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 43290 грн та компенсацію моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 02 вересня 2020 року вона влаштувалася на роботу до ТОВ «Санді Груп» на посаду мийниці посуду закладу громадського харчування (ресторану) «Mister Cat» №16 і працювала там до 30 жовтня 2021 року. Під час роботи вона виконувала і іншу роботу- мила підлогу в приміщеннях ресторану, прибирала у вбиральні. Її робочий день був установлений з 11 години ранку і до 9 години ранку наступного дня з перервою на відпочинок 4 години. Працювала згідно графіку виходу на роботу через день. Оплата праці була погодинна, за одну годину 35 грн, а з серпня 2021 року - 40 грн. Зарплату отримувала готівкою від адміністратора ресторану. Всі виходи на роботу табелювались і табелі обліку робочого часу здавались менеджеру Ковальській. Востаннє заробітну плату отримала 15 вересня 2021 у розмірі 800 грн. При прийнятті на роботу вона здала копії всіх документів, але офіційно трудовий договір з нею так і не був укладений. При звільненні підприємство не виплатило заробітну плату за лютий, березень, квітень, серпень та повністю за вересень 2021 року на загальну суму 43 290 грн., що і змусило звертатися до суду з вимогою про встановлення факту трудових відносин. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 12 січня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 09 лютого 2022 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. В подальшому за ініціативою суду розгляд справи було продовжено в судовому засіданні з викликом сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. На час ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористася, відзив на позов не подав. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, наполягала на його задоволенні та не заперечувала проти проведення заочного розгляду даної справи. Представник відповідача в судове засіданні неодноразово не з`являвся, по час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ст.128 ЦПК України. Судові повістки, що направлялися відповідачу за адресою реєстрації відповідно до даних Єдиного державного реєстру ного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, поверталися до суду без вручення з відмітками про відсутність товариства за вказаною адресою. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності представника відповідача. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього та враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 21,24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно з ч.ч.2,3 ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що позивач з 02 вересня 2020 року по 30 жовтня 2021 року перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Санді Груп» на посаді мийниці посуду закладу громадського харчування (ресторану) «Містер Кет». Факт роботи [PERSON] та перебування її у складі колективу в одному із закладів громадського харчування «Містер Кет» №16, що належить ТОВ «Санді Груп», підтверджується табелем виходу на роботу, зокрема, за 18 серпня 2021 року, де в «Господарська група» вказано [PERSON] та містяться її підписи (а.с.10-12). Графік прибирання за 21 серпня 2021 року також містить прізвище [PERSON] та її підписи. З матеріалів справи вбачається, шо 26 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до директора мережі ресторанів «Містер Кет» [PERSON] з заявою, в якій повідомила про своє зільнення з роботи, висловила прохання видати їй заборгованість по заробітній платі та повідомила, що бухгалтерія не робить звірку цієї заборгованості. На дану заяву вона відповідь не отримала, що і змусило звернутись з позовом до суду (а.с.9). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона разом зі [PERSON] працювала мийницею посуду з вересня 2020 року грудень 2021 року у ресторані «Містер Кет». [PERSON] звільнилась раніше у жовтні 2021 року, а вона допрацювала до грудня 2021 року і у зв`язку з невиплатою зарплати також звільнилась. З нею також не оформили трудові відносини, незважаючи на її прохання, як потім виявилось, що вони мийниць взагалі до штату не брали. У ресторані був графік роботи для всіх, вони табелювались, оплата праці була погодинна 35 грн за годину. Працювали вони з Штикою позмінно, тобто змінювали одна одну. З приводу заборгованості по зарплаті, яку ій не виплатили, вона також зверталась до директора [PERSON] , але так нічого і не отримала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що вимоги позову щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах є доведеними, а тому підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Графіки прибирання, табелі виходу на роботу підтверджені відповідними показаннями свідка [PERSON] , яка переконливо підтвердила обставини, на які посилається позивачка. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про їі зацікавленість в результаті розгляду справи відсутні, показання свідка об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Вказані докази у відповідності із ст. ст. 77, 78 ЦПК України суд вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування і підтверджують факт наявності між сторонами трудових відносин у спірний період. Виходячи зі змісту статті 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до частини шостої статті 235 КЗпП України при винесені рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати. Тлумачення частини шостої статті 235 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що у судовому порядку може бути встановлено факт трудових відносин з працівником та характер виконуваної роботи без укладення трудового договору, що є підставою для нарахування та стягнення судом заборгованості з заробітної плати за встановлений період роботи. Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Крім того, статтею 25 Конституції України передбачено право на оплачувану щорічну відпустку. Відповідно до ст.74 КЗпП України та Закону України « Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Порядок надання відпусток регулюється ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України « Про відпустки». З точки зору закону право на відпустку мають громадяни, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами незалежно від виду та галузевої приналежності та фізособами-підприємцями. Надання працівникам відпусток є обов`язком роботодавця. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону Укаїни « Про відпустки» щорічна основна відпустка надається за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Частиною першою статті 21 вказаного Закону (на час спірних правовідносин) встановлено, що заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Звертаючись до суду, позивач зазначає, що у лютому 2021 року відпрацювала 14 змін по 18 год х 35 грн = 8820 грн, у березні 2021 року 15 змін по 18 годин х 35 грн.= 9450 грн, у квітні 2021 року 2 зміни (через карантин) по 18 год х 35 грн= 1260 грн, у серпні 2021 року 15 змін по 18 годин х 40 грн = 10800грн та у вересні 2021 року 18 днів перебувала у відпустці, тобто 18 змін х 18 год х 40 грн = 12960 грн. Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню становить 43 290 грн. Виходячи з викладеного, розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, враховуючи принцип справедливості та співмірності, дії кожної із сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованої суми заробітної плати у розмірі 43 290 грн. При вирішенні спору суд також враховує наступне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України. Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Суд враховує, що позивачем перед зверненням до суду вживалися позасудові заходи для захисту своїх трудових прав, шляхом звернення до відповідача з пропозицією добровільної сплати заборгованості по заробітній платі. Не дивлячись на це, відповідачем, як роботодавцем, заходи для поновлення прав позивача вжиті не були. Не подавши відзив на позов та не забезпечивши представництво товариства в суді при розгляді справи, відповідач приведених у позові обставин не спростував і будь-яких доказів протилежного не надав. З урахуванням цього суд вважає вимоги позивача доведеними, а суми до стягнення належно обґрунтованими. Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обгрунтовуючи завдання їй моральної шкоди позивач посилалася на те, що вона має хронічні захворювання, не працює, а дії відповідача призвели до моральних страждань. В свою чергу, виходячи з розміру заборгованої заробітної плати з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності та приведених позивачем критеріїв моральної шкоди, які будь-яким чином не підтверджені, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 1 000, 00 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. 12 листопада 2021 року між позивачкою та адвокатом [PERSON]. укладено Договір №04/21 про надання правової ( правничої ) допомоги. Пунктом 3.1 договору сторонами врегульовано, що клієнт сплачує адвокату гонорор, що визначається і погоджується сторонами згідно Додатку №1. Пунктом 4 Додатку №1 до Договору №04/21 від 12 листопада 2021 року визначено, вартість інших послуг, наданих Адвокатським бюро сплачується відповідно до Акту виконаних робіт згідно з розцінками Адвокатського бюро протягом 15 днів з дня підписання Акту. Відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг) від 18 січня 2023 року вартість послуг адвоката з надання консультації визначено в розмірі 1000,00 грн., вивчення документів, підготовку запитів, підготовка та збір доказів встановлено в розмірі 3000,00 грн., зі складання позовної заяви встановлено у розмірі 2500, грн., за участь у судових засіданнях встановлено у розмірі 13 500,00 грн. Вказані послуги були обумовлені в Актах виконаних робіт, а саме: №04/21 від 16 листопада 2021 року, №04/21 від 27 грудня 2021 року, №26/22 від 15 листопада 2022 року, №44/22 від 20 грудня 2022 року, №07/23 від 19 січня 2023 року, що підтверджуються квитанціями про оплату наданих послуг та платіжними інструкціями у розмірі 20 000 грн. Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до п.п.6, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь позивача, суд також виходить з наступного. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В свою чергу, в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до Актів наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги , а саме: №04/21 від 16 листопада 2021 року, №04/21 від 27 грудня 2021 року, №26/22 від 15 листопада 2022 року, №44/22 від 20 грудня 2022 року, №07/23 від 19 січня 2023 року , що підтверджуються квитанціями про оплату наданих послуг та платіжними інструкціями, загальна вартість послуг склала 20 000, 00 грн. При визначенні суми до стягнення суд виходить з чисельної практики Верховного Суду, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, згідно з якою зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу можливе лише у разі подання відповідного клопотання сторони. При цьому слід також враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду в справі № 922/445/19, в якій зазначено, що: - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; - суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Такі ж висновки неодноразово давалися і в постановах Верховного Суду в справах № 922/3436/20, № 910/7586/19, № 910/16803/19. Велика Палата Верховного Суду в справі № 755/9215/15 зазначила, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Представник відповідача клопотань про не співмірність витрат на професійну правничу допомогу не подавав. Виходячи з предмету спору сторін, суд вважає, що адвокатом [PERSON]. на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 12 листопада 2021 року був виконаний обсяг роботи, а тому приходить до висновку, що обумовлена сторонами сума правничої допомоги відповідає складності справи і її обсягу. Відповіднодо ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Знідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З урахуванням цього з відповідача на користь держави підлягає стягненню 992,40 00 грн. судового збору.

Outcome: partial