Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року відмовлено в повному обсязі в задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року в частині оскарження позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24.05.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24.07.2019 року в частині вирішення позову [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.10.2021 року було призначено проведення врегулювання вказаного спору за участю судді Макаренко І.О. Провадження по справі на час проведення процедури врегулювання спору було зупинено. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 18.11.2021 року припинено проведення врегулювання спору у даній справі, поновлено провадження у справі та передано справу для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2021 року цивільну справу вирішено передати на розгляд судді Саадулаєву А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 22.11.2021 року прийнято до провадження цивільну справу, почато підготовче провадження, призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17.08.2022 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 28.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги, за первісним позовом, обґрунтовані тим, що відповідно до ордеру №63950 серія Б від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., [PERSON] разом із його сім`єю було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки за формою 3 №10/04/23404 від 14.12.16 р. виданою центром комунального сервісу в даній квартирі прописані: [PERSON] , [PERSON] (дочка позивача), [PERSON] (онука позивача), [PERSON] (онук позивача). Відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте вони фактично у вказаній квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не несуть. Відповідач [PERSON] з 1999 року не проживає, а її діти [PERSON] та [PERSON] з самого народження були зареєстровані у вказаній квартирі, але ніколи там не проживали. Крім того, відповідач -1 неправомірно у 2016 році зареєструвала свою доньку [PERSON] , 2013 року народження. Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні, з урахуванням постанови Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі №761/44727/16-ц, було з`ясовано з яких саме підстав позивач звертається до суду, а саме, підставою позову є обставини непроживання [PERSON] та її дітей у спірній квартирі з 1999 року, у зв`язку з вибуттям на інше місце постійне проживання за адресою проживання свого чоловіка. Представник відповідача-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач -1 не має можливості вільно користуватися квартирою, в якій вона зареєстрована, у зв`язку з тим, що між сторонами виник конфлікт, внаслідок чого, позивач умисно створюює перешкоди у користуванні житлом. Між тим, відповідачі мають бажання мешкати у вказаній квартирі. Тому, просить відмовити у задоволенні вимог позовної заяви [PERSON] . Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач не проживає в спірній квартирі майже 20 років, а проживає за місцем реєстрації свого чоловіка. Позивач вказує, що відповідач не надає суду фактичних та належних доказів факту наявності неприязних стосунків тривалістю у 20 років. Жодних перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою не здійснювались. Тому, позивач вважає обставини викладені у відзиві безпідставними та необґрунтованими. [PERSON] (далі - позивач за зустрічним позовом) було подано зустрічний позов до [PERSON] (далі - відповідач за зустрічним позовом) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що 14 грудня 1992 року [PERSON] та членам його сім`ї був виданий Виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва ордер на житлове приміщення №63950 серія Б. На підставі ордеру позивач за зустрічним позовом, як онука відповідача та донькою [PERSON] , отримала прописку та право проживання в квартирі [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] створюються перешкоди у користуванні [PERSON] житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: відповідачем за зустрічним позовом було замінено замки від вхідних дверей квартири з метою не допуску позивача до користування в даному житлі та бажання продажу квартири. А тому, позивач за зустрічним позовом просить: визнати за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] ; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві, проти зустрічного позову заперечував. У судовому засіданні представники відповідачів, заперечували проти вимог первісного позову, зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених в зустрічному позові. Крім того, заперечили проти задоволення первісної позовної заяви в повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача-1, представників відповідачів, суд дійшов висновку, про задоволення вимог первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до ордера від 14 грудня 1992 року, № 63950 серія Б, Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва, виданого на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08 грудня 1992 року, [PERSON] для сім`ї у складі чотирьох осіб надано ізольовану трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою за формою 3 від 05 липня 2017 року, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», у цій квартирі зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука), [PERSON] (онук), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука). Відповідно до акта від 09 грудня 2016 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є мешканцями будинку [ADDRESS] , та актів від 20 березня 2017 року, від 18 серпня 2017 року, від 04.10.2018 року, складених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] , починаючи з 1999 року та на момент складення актів у квартирі не проживають. Відповідно до акта від 18.08.2017 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Згідно з актом обстеження умов проживання дитини Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 січня 2019 року квартира у [ADDRESS] , складається з трьох кімнат, у квартирі діти не проживають, дитячі речі та іграшки відсутні. Позивач зазначає, що відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте вони фактично у вказаній квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не несуть. Відповідач [PERSON] з 1999 року не проживає, а її діти [PERSON] та [PERSON] з самого народження були зареєстровані у вказаній квартирі, але ніколи там не проживали. Крім того, відповідач -1 неправомірно у 2016 році зареєструвала свою доньку [PERSON] , 2013 року народження. Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначив, що його дочка, відповідач у справі, [PERSON] втратила право користування квартирою, оскільки не проживає в ній з 1999 року, у зв`язку з укладенням шлюбу та, як наслідок, набуттям права користування іншим житлом за місцем її проживання із чоловіком разом із дітьми. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. За правилом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (частина друга статті 107 ЖК Української РСР). Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання. Суд наголошує на тому, що за правилами частини другої статті 107 ЖК Української РСР особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК Української РСР особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. З огляду на викладене, суд враховує, що позивач підставами свого позову визначив обставини непроживання [PERSON] у спірній квартирі з 1999 року, у зв`язку із, вибуттям на інше місце постійне проживання за адресою проживання свого чоловіка. Таким чином, суд дійшов висновку, що підставою позову є визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР. При цьому задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР виключає необхідність дослідження інших обставин для вирішення питання, чи втратив відповідач право користування спірним житлом за правилами статті 71 ЖК Української РСР, оскільки вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. А отже, дослідження наступних обставин після вибуття особи за іншим місцем проживання не впливає на оцінку втрати особою права користування спірним житлом. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Отже, права користування спірним житлом неповнолітніх дітей відповідача [PERSON] є похідними від її прав на це житло. Якщо судами буде встановлено, що мати дітей вибула зі спірного житла у зв`язку з обранням нею іншого місця постійного проживання й діти ніколи не вселялися до спірного житла, це свідчитиме, що право користування цим житлом дітьми ніколи не набувалося. Верховний Суд у постанові від 26.05.2021 року у справі №761/44727/16-ц дійшов наступного висновку: «У такому висновку, Верховний Суд виходить із системного аналізу правил частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України та частини другої статті 107 ЖК Української РСР, що дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише у разі якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.». З огляду на вищевикладене, а також, на те, що в судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось відповідачем-1, що [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживали і проживають однією сім`єю разом з своїм чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у порядку ч.2 ст. 107 ЖК Української РСР, у зв`язку із вибуттям [PERSON] на постійне проживання в інше приміщення, та, крім цього, діти [PERSON] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі ч.3, 4 ст. 29 ЦК України, не набули право користування житловим приміщенням, у зв`язку із тим, що до цього їхня мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими вимогами закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому первісну позовну заяву необхідно задовольнити. У той же час, щодо вимог зустрічного позову про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Як зазначалось вище, що 14.12.1992 року [PERSON] та членам його сім`ї був виданий Виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва ордер на житлове приміщення №63950 серія № Б. На підставі ордеру позивач за зустрічним позовом, як донька відповідача отримала прописку та право проживання в квартирі [ADDRESS] . На думку позивача за зустрічним позовом, [PERSON] створює перешкоди у користуванні [PERSON] житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Між тим, дані доводи позивача за зустрічним позовом спростувались в судовому засіданні, тим, що онука - [PERSON] з [PERSON] не проживає. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зважаючи на наведені обставини, перешкод у користуванні квартирою відповідачем - [PERSON] не здійснюється, позивачем за зустрічним позовом не надано до суду доказів вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Крім того, це підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.05.2019 року у справі №761/44727/16-ц, де позивачем виступала законний представник [PERSON] в її інтересах. Відтак, право володіння позивача за зустрічним позовом щодо вказаного приміщення у даному разі не порушені, а тому, не підлягають судовому захисту у такий спосіб. Крім того, позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання права користування квартирою, вселення задоволенню не підлягають, оскільки, таке право відповідно умовам ст. 61 ЖК Української РСР, встановлено ордером на заняття приміщення, а обмежень у праві вселення з боку відповідача за зустрічним позовом судом не встановлено. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд дійшов висновку, про те, що вимоги зустрічного позовів не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено обставин, на які вона посилаються як на підстави для задоволення позову.

Outcome: approved