Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати відповідача та його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на порушення його права щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. В обґрунтування вимог зазначено, що 07 листопада 2007 року на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26 жовтня 2007 року, КП ДОР «Криворізьке БТІ» було прийнято рішення про реєстрацію права приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частці за ним та його батьком [PERSON] . [INFO] батьком помер. 27 січня 2016 року приватним нотаріусом видано йому свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на належну батьку за життя 1/2 частку вказаної квартири. Таким чином, він є одноосібним власником житлового приміщення. У вересні 2016 року до нього звернувся його син [PERSON] щодо реєстрації його за вказаною адресою, на що він надав згоду. 27 липня 2019 року його син уклав шлюб з [PERSON] , від шлюбу у яких народилися [INFO] донька [PERSON] , а [INFO] донька [PERSON] . Згодом він дізнався про реєстрацію своїх онуків у належній йому квартирі, хоча згоди на їх реєстрацію він не надавав. При розмові із сином останній пообіцяв, що їх з дітьми реєстрація тимчасова, оскільки мати дітей зареєстрована у смт. Радушне, тому реєстрація дітей за місцем реєстрації матері ускладнила б їх обслуговування у муніципальних закладах міста. З травня 2021 року стосунки між сином та невісткою погіршилися, вони припинили подружні стосунки та [PERSON] забрала дітей і переїхала жити до своїх батьків у смт. Радушне. Тобто [PERSON] визначила місце проживання дітей разом із собою, речей його онуків у квартирі [ADDRESS] немає. З травня 2021 року відповідач проживає разом з ним та його дружиною у квартирі [ADDRESS] . Тому оскільки реєстрація його сина та малолітніх онуків перешкоджає йому у реалізації прав щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю на власний розсуд та волею, а саме реалізацію наміру щодо продажу належної йому квартири, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 04 лютого 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування. Зобов`язано Виконавчий комітет Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. У матеріалах справи міститься заява позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, на вимогах наполягає (а.с. 48). Відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про визнання позову, оскільки діти проживають з матір`ю, а тому повинні бути зареєстровані з нею. Він сплачує аліменти на їх утримання, заборгованості не має, шлюб між ними розірвано 04.07.2022. Ні він, ні будь-хто інший не має права чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні майном його батьку, право власності яке йому гарантовано та захищено Конституцією України (а.с. 47). У судовому засіданні 21.11.2022 третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення вимог заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях (відзиву на позов). У письмових запереченнях [PERSON] зазначено, що вимоги не визнає, оскільки їх спільні з відповідачем діти проживають тимчасово за адресою її реєстрації, однак через свій вік не можуть самостійно вирішувати питання стосовно свого місця проживання, проте за ними зберігається право вирішити це й майбутньому. Оскільки будинок, у якому вони наразі проживають, є невеликим, його площі не вистачає на забезпечення всіх потреб членів сім`ї. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діти набули права власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, хоча це є його процесуальним обов`язком. Наявність у неї реєстрації у іншому житлі не може бути підставою для втрати особистих житлових прав малолітніх дітей. Позивач вважає, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Виходячи із принципу, місце проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років не може бути відмінне від адреси реєстрації її батьків. Батьки є законними представниками дитини, проте вони не збігаються в одну особу, що не дає права зробити висновок про повне наслідування дитиною прав батьків чи одного з них. Тому доводи позивача про те, що фізична особа, яка не досягла 10 років, може поживати лише за місцем проживання батьків, не заслуговують на увагу, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. При цьому не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина у силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц.Тому враховуючи, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, у якому вони на даний час зареєстровані, встановивши, що через свій малолітній вік вони не мають можливості вирішувати у якому житловому приміщенні можуть проживати, право малолітніх дітей на користування житловим приміщенням надають їм у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, просить у задоволенні вимог відмовити. Представники третьої особи Виконавчого комітет Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Демченко Ю.В. та Гацька О.С. у судовому засіданні 21.11.2022 проти вимог заперечував з підстав, викладених у висновку комісії виконкому. Враховуючи вимоги частин 1 та 3 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим закінчити розгляд справи у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26.10.2007 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 січня 2016 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 14- 22 - копії витягів, свідоцтв з додатками) У вказаному приміщенні зареєстровані відповідач [PERSON] (а.с. 36) та його діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які згідно наданого до суду копії акту від 06 грудня 2021 року, з 04.11.2021 не проживають разом зі своєю матір`ю [PERSON] у належній позивачу квартирі (а.с. 32 - копія акту). Згідно акту від 11 жовтня 2022 року, посвідченого старостою Радушненського старостинського округу, по [ADDRESS] , [PERSON] тимчасово проживає (вимушена, оскільки іншого житла не має) у своїх батьків спільно з доньками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] відомо, що діти зареєстровані в [ADDRESS] і через не допуск до приміщення власниками квартири, не мають змоги проживати за адресою своєї реєстрації (а.с. 67). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітніх дітей реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах, за фактом народження (постанова Верховного Суду від 27 червня2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18). Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом (постанова Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19). Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Пр розгляді справи суд враховує, що малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Крім того, відповідно до висновку № 5 комісії з питань захисту прав дитини Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 07 липня 2022 року, враховуючи той факт, що мати малолітніх дітей надала письмові пояснення про те, що власного житла не має, а тому змоги зареєструвати дітей в іншому місці неможливо, власник житла, у якому на сьогоднішній день перебувають діти, надав пояснення про відсутність наміру реєструвати малолітніх дітей у своєму будинку, комісія вважає за недоцільне зняття малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з місця реєстрації проживання та недоцільним вважати їх такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] (а.с. 76). Рішенням виконкому Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року, вирішено вважати за недоцільне вважати визнання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , а також зняття їх з реєстрації місця проживання (а.с. 75 - копія рішення). За актом обстеження умов проживання дітей у смт. Радушне, місця у будинку недостатньо для повноцінного розвитку дітей (а.с. 77). Таким чином, третя особа у справі та мати дітей [PERSON] свого житла не має, власник будинку за її адресою реєстрації відмовляється реєструвати дітей у належному йому приміщенні. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Тому при вирішенні спору суд також оцінює поважність причин відсутності малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у спірній квартирі, що має важливе значення для правильного вирішення справи. При цьому суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а саме його власних дітей. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed