Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні ним квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивача до вказаної квартири та передачі ключів від неї. Вказаний позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.05.1996 від якого мають доньку [PERSON] , 1997 року народження. На момент звернення до суду шлюбні відносини між сторонами припинені, шлюб розірваний, а донька вже має власну родину та проживає окремо. Зазначено, що після чергових скандалів відповідач не пускала його до квартири [ADDRESS] де він проживав із відповідачкою і наприкінці вимушений був покинути вказане місце проживання, проте, заселитися за місцем реєстрації свого проживання, а саме в кв. [ADDRESS] не зміг, оскільки на той час, за родинною домовленістю, там тимчасово проживала донька зі своєю родиною. Разом із тим, донька в травні 2022 виїхала із вказаної квартири, проте, відповідачка в той же день змінила ключі та замки від помешкання, провела охоронну сигналізацію для унеможливлення користування позивачем квартирою. З огляду на наведене, позивач вимушений тимчасово проживати у свого рідного брата, оскільки відсутнє інше місце проживання. Позивач вказує на ту обставину, що він також вимушений був звернутись до суду із позовом про поділ майна подружжя, оскільки квартира по вказаній адресі була придбана сторонами під час перебування в любі, однак, наразі відповідачка не дозволяє позивачу користуватися нею для проживання, мотивуючи свою відмову тим, що право власності на це помешкання зареєстроване за нею і позивачу необхідно шукати інше житло. [PERSON] зазначає, що йому невідома обставина через скільки часу він отримає рішення про розподіл майна подружжя, проте, позивач зазначає, що він позбавлений права на проживання у вказаному помешканні вже зараз. Позивач в позові наголошує, що в добровільному і позасудовому порядку він неодноразово намагався вирішити спірні питання мирним шляхом, однак марно. Разом із тим, [PERSON] звертає увагу на ту обставину, що сторони за спільною домовленістю декілька років тому, після придбання квартири по [ADDRESS] , переїхали у цю квартиру, оскільки їх донька вийшла заміж та їй потрібно було окреме житло. Саме тому сторони за родинною домовленістю погодили порядок користування квартирою, де єдиним зареєстрованим є позивач, а саме в кв. [ADDRESS] , яку і надали у тимчасове користування для проживання доньці з її родиною. Зазначає, що вподальшому, через неможливість проживання з відповідачем в по [ADDRESS] , він намагався вселитись в квартиру за місцем своєї реєстрації, однак відповідач чинила перешкоди і в результаті дій відповідача щодо його недопуску до житла, де позивач зареєстрований, враховуючи, що іншого житла й нього немає, отже самостійно, без пошкодження вхідних замків, позивач вселитись і проживати не може, а при намаганні здійснити самостійне заселення, прибула відповідачка з охоронною компанією і заборонили заселятися у житло і змінювати замки. Таким чином, позивач вважає свої житлові права порушеними, що і змусило його звернутись із вказаним позовом до суду. 02.08.2022 ухвалою суду вказаний позов залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення вказаних в ній недоліків, після усунення яких відповідною ухвалою суду від 15.08.2022 прийнято позов до розгляду в порядку загально провадження. 08.11.2022 в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження відмовлено. 08.11.2022 ухвалою суду в задоволенні заяви представника відповідача про відвід головуючому судді відмовлено. 16.11.2022 до суду надійшов відзив в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що сторони дійсно були в шлюбі від якого мають доньку, однак після подружньої зради чоловіка (позивача [PERSON] ), ведення спільного господарства, спільне проживання і шлюбні відносини припинилися, і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.2022 шлюб розірваний, рішення набрало законної сили 28.05.2022. Додатковим рішенням прізвище відповідачки змінено зі « [PERSON] » - на « [PERSON] ». Крім цього, відповідач, заперечуючи проти позову, зауважує на тому, що між сторонами дійсно була домовленість про те, щоб їх донька із родиною проживала за місцем реєстрації позивача в кв. [ADDRESS] , проте, сам позивач і порушив вказану домовленість і розпочав тиск на відповідачку та їх доньку щоб його заселили у спірну квартиру, після чого донька змушена була з`їхати із вказаної квартири. А проживання дорослого батька в одній квартирі разом із донькою у якої своя родина, неможливо, виходячи із норм ст.ст. 47, 50 ЖК України. Тобто, відповідач вважає, що позивач сам порушив умови усного договору про право користування спірною квартирою, чим порушив п.6 ч.1 ст.3, ч.1 ст.626, ст. 629 ЦК України. При цьому, відповідач вважає, що позивач має роботу і стабільний дохід, що, в свою чергу, не заважає орендувати йому житло поки сторони не змінять свою домовленість щодо проживання й спірній квартирі їх доньки зі своєю родиною. Також судом були задоволенні клопотання сторін щодо допиту їх свідків. 16.11.2022 закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті в загальному провадженні. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили і просили відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституці України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Коженмає право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] , яка складається із двох кімнат житловою площею 24,90 кв.м і згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2000 була придбана на ім`я [PERSON] . Також, копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2006. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.2022 шлюб між сторонами розірваний. При цьому, як встановлено судом і визнається сторонами, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача [PERSON] з 2003 року є квартира [ADDRESS] . Сторони визнають, що у вищевказаній квартирі з 23.10.2003 року і по теперішній час зареєстрований тільки позивач, що підтверджується копією його паспорту в якому міститься відмітка про реєстрацію його місця проживання за вказаною адресою. Також, сторонами не оспорюється той факт, що між ними, як подружжям та їх донькою була досягнута усна домовленість щодо проживання доньки разом із її родиною в нині спірній квартирі [ADDRESS] , за умови, що її батьки (нині сторони) проживатимуть в квартирі [ADDRESS] . Сторони повідомили, що місце проживання відповідачки, доньки сторін та їх онука зареєстроване в квартирі по [ADDRESS] , а місце проживання відповідача - в спірній квартирі на [ADDRESS] . Крім того, на час розгляду вказаної справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває в провадженні цивільна справа між вказаними сторонами про поділ майна подружжя ф серед об`єктів поділу, зокрема, наявне і вищевказане нерухоме майно. Справа на даний час не розглянута. Разом із тим, сторонами також не оспорюється той факт, що наразі істотно змінились обставини у сторін, які зумовлені та суттєвим погіршенням взаємовідносин та вподальшому розірванням шлюбу, що потягло за собою вимушену зміну проживання позивача разом із відповідачкою та його виселення із квартири [ADDRESS] . При цьому, допитані в судовому засіданні свідки, зокрема, рідний брат позивача [PERSON] , їх рідна тітка [PERSON] , а також донька сторін [PERSON] , які фактично підтвердили обставини усної домовленості між сторонами про їх проживання за вказаними адресами та подальшу зміну проживання самого позивача та доньки сторін, а також підтвердили, що наразі позивач живе у брата, оскільки ключів від спірної квартири він не має і в квартирі наявна охоронна сигналізація, що унеможливлює добровільне вселення [PERSON] до квартири за його зареєстрованим місцем проживання. При цьому, дочка сторін [PERSON] повідомила, що не хоче жити з батьком та з початку червня 2022 вона із своєю родиною переїхала із займаної спірної квартири. Матеріалами справи, зокрема поясненнями [PERSON] наданому Шевченківському УП ГУНП в м. Києві щодо неможливості потрапити до спірної квартири, заявою позивача до органів поліції з цього ж приводу, відповіддю на запит адвоката також підтверджується факт наявності перешкод у користуванні позивачем квартирою (а.с. 23-28). В даному випадку, суд зауважує, що сторони суду не повідомили, яка у них була домовленість у випадку зміни місця проживання однієї із сторін та виселення із в квартири [ADDRESS] , та чи передбачала ця домовленість відшукання собі іншого житла для проживання, зокрема, шляхом укладання відповідного договору оренди. В даному випадку також слід зазначити, що відповідачкою не заперечується та обставина, що позивач дійсно не може потрапити до квартири в якій зареєстроване його місце проживання, однак вважає, що позивач порушив усні домовленості щодо непроживання у спірній квартирі, а проживання там їх доньки з родиною, а тому вважає, що його право користування квартирою наразі відсутнє. Приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В свою чергу, вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у правікористування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справіPowellandRayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, зокрема, визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами не оспорюється факт існування конфлікту між сторонами щодо питання користування спірною квартирою і сам факт наявності перешкод для позивача у такому користуванні з боку відповідачки. Приписами ч.1 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, щозагрожують обвалом. Однак, стороною відповідача не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження правомірності своїх дій щодо перешкоджання позивачу у його вселенні в спірну квартиру де зареєстроване його єдине місце проживання. Зважаючи на встановлений судом факт існування перешкод у [PERSON] в користуванні спірною квартирою, суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод шляхом вселення позивача у вказану квартиру на його зареєстрованим місцем проживання та зобов`язання відповідача передати позивачу ключі від квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду . За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи по суті та ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved