Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У жовтні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24 лютого 1968 року уклав шлюб із відповідачем [PERSON] . Одразу після одруження він переїхав проживати до дружини у будинок [ADDRESS] , який побудований із дерева у 1945 році й належав батькам дружини: [PERSON] та [PERSON] . Їхнє подружжя за домовленістю із батьками дружини вирішили знести будинок та на його місці збудувати новий будинок з цегли та бетону. Через місяць після весілля вони розпочали будівництво нового будинку й менш ніж за один рік - збудували. Увесь процес будівництва нового будинку організовував позивач самостійно й на це були витрачені усі грошові кошти, подаровані на весілля, витрачена ним заробітна плата та його власні заощадження. Після побудови нового будинку й до цього часу проживає там з дружиною. До смерті у будинку також проживали батьки дружини: [PERSON] та [PERSON] . Після смерті сестри його дружини - [PERSON] , відповідач повідомила про те, що право власності на будинок ще у 1996 році зареєстроване на її батька [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 17 травня 1996 року, виданого Княжицькою сільською радою народних депутатів. Разом з тим, з самого початку перед будівництвом була домовленість про те, що будинок буде оформлений на його дружину [PERSON] й буде вважатися спільним сумісним майном подружжя. Сестра дружини [PERSON] - [PERSON] випадково прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , а тому його дружина змогла оформити на себе у порядку спадкування лише частини будинку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Донька [PERSON] , яка була пенсіонером, прийнявши спадщину після смерті батька, фактично отримала право на спадкування 1/3 частини спірного житлового будинку. На даний час діти [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] , відкрито заявляють про те, що вони претендують на 1/3 частину спірного будинку, який фактично отримала у спадок їхня мати. Це є несправедливим, оскільки батько [PERSON] не приймав участі у будівництві й відповідно до статей 12, 16 Закону України «Про власність», статей 328, 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не може бути його власником. Враховуючи викладене, позивач просить скасувати рішення Виконавчого комітету Княжицької сільської ради Броварського району Київської області від 12.05.1996 року, визнати недійсним свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок, видане виконкомом Княжицької сільської ради народних депутатів від 17.05.1996 року і свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Броварською районною державною нотаріальною конторою 03.07.1996 року. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача Броварської міської ради Броварського району Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлений належним чином. Представник відповідача Броварської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов просив задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлений належним чином. Подав письмові пояснення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки оскаржуване рішення не суперечить нормам законодавства на момент його ухвалення, а тому відсутні підстави для його скасування. Стосовно визнання недійсними свідоцтв, позивач не навів належних підстав, а тому вказана вимога задоволенню не підлягає. Також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин. Обставини справи, що встановлені судом Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 24 лютого 1968 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 липня 1996 року, виданого державним нотаріусом Броварської районної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 2885, - [PERSON] успадкувала на підставі заповіту [PERSON] від 26 грудня 1995 року, посвідченого виконкомом Княжицької сільської ради Ради народних депутатів та зареєстрованого у реєстрі за № 378, після його смерті 2/3 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в с. Княжичі, Броварського району, Київської області, який належав померлому згідно із свідоцтвом № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Княжицької сільської Ради народних депутатів від 17 травня 1996 року та зареєстрованого в Броварському бюро технічної інвентаризації 17 травня 1996 року за № [NUMBER]. Будинок побудований у 1970 році з цегли, позначений на плані літерами А-І, жила площа будинку становить 100,7 кв.м., до будинку примикають надвірні будівлі: сарай - Б, прибудова - В, гараж - Г, прибудова - Д, літня кухня - Е, погріб - Ж, вбиральня - ЗІ, К, тротуар - Т, огорожа - №. На іншу 1/3 частину жилого будинку свідоцтво про право на спадщину за законом не видано. Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 17 травня 1996 року [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] . Рік побудови - 1970. Загальна площа житлового будинку А-1 становить 100,7 кв.м. Господарські будівлі та споруди: сарай - Б, прибудова - В, гараж - Г, прибудова - Д, літня кухня Е, погріб - Ж, вбиральня - З,К, тротуар - Т, огорожа - №. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року у справі №361/7478/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Броварської міської ради Броварського району Київської області, Броварської районної державної нотаріальної контори, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок та свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Вищевказаним рішенням установлено, що відповідно до спадкової справи № 281 до майна померлого [PERSON] , із заявами про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори зверталися: [PERSON] (донька) за заповітом; [PERSON] (донька) за законом. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, як вже було зазначено вище, одержала [PERSON] . Даних про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] матеріали спадкової справи не містять. Також, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] за законом - 1/2 частину компенсації, яка знаходиться в Українському національному фонді «Взаєморозуміння і примирення». На іншу 1/2 частину свідоцтво про право на спадщину не видано. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 2, 3, 4 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ (далі - Закон № 697-ХІІ) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (статті 11, 12, 13 Закону № 697-ХІІ). Згідно із статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Статтями 4, 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) чітко визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним чи залучення співвідповідача з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі усіх відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Установлено, що власником 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про паво на спадщину за заповітом. Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку [PERSON] не отримувала. Відсутність реєстрації права власності [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, а також відсутність свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] не є перешкодою для реалізації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як і не є перешкодою для отримання належних [PERSON] 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, яка була успадкована за її життя. Оскільки, виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке не пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Відтак, оспорюючи свідоцтво про право власності на спірний будинок, на підставі якого видане також оспорюване свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] , позивачем не залучено співвідповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є спадкоємцям першої черги померлої [PERSON] та мають право на спадкування 1/3 частки спірного будинку. Тобто спір стосується спадкового майна, проте не всі спадкоємці залучені співвідповідачами у даній справі. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову внаслідок неналежного складу співвідповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed