Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом в якому зазначав, що з 2018 року по 2020 рік він перебував у стосунках з [PERSON] (надалі - Відповідачка). Від цих стосунків у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Також позивач вказав, що однією сім`єю з відповідачкою вони фактично не мешкали. Відповідачка категорично заперечує звернутися разом до органів реєстрації актів цивільного стану для реєстрації дитини у порядку, передбаченому статтею 126 СК України, запис про батька вчинено на підставі частини 1 статті 135 СК України. Як зазначає позивач, його неодноразові прохання щодо реєстрації батьківства призводили до сварок і залишалися без задоволення, а відповідачка маніпулює сином, вказує йому на те, що він не має ніяких прав на дитину, лише за гроші дозволяє бачитися з сином. Вважає, що дитині для повного і гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина повинна знати своїх батьків. Оскільки він не є офіційним батьком малолітнього, визначення походження дитини від батька, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини при відсутності їх спільної заяви може бути встановлено за рішенням суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він вимушений був провести медичну молекулярно-генетичну експертизу (експертиза ДНК) для підтвердження батьківства. Відповідно до звіту тесту ДНК на батьківство від 12.03.2021 року вірогідність його батьківства складає 99, 99999997%, тобто, як вказує позивач, його батьківство підтверджено. Просив суд визнати його батьком [PERSON] , [INFO] та зобов`язати Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] , зокрема, зазначити, що батьком дитини є [PERSON] , [INFO] . 15.06.2022 р. ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання на 26.07.2022 р. (а. с. 20-21). 07.07.2022 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій, окрім викладеного в первинному позові, зазначив, що з часу народження син фактично мешкав з ним, перебував на його утриманні, про що свідчить наданий ним акт, завірений головою квартального комітету. Відповідачка зловживає алкогольними напоями, негативно характеризується за місцем проживання, неодноразово мала приводи до поліції, на теперішній час в провадженні Шевченківського райсуду м. Запоріжжя перебуває кримінальна справа № 336/9915/21 за обвинуваченням відповідачки [PERSON] . Також позивач зазначив, що він дуже любить сина, вони вкрай прив`язані один до одного, з ним дитина перебуває у безпеці, отримує необхідний догляд та виховання, тому до позовних вимог, вказаних в первинному позові, додав позовну вимогу щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] (а. с. 23-31). 26.07.2022 року у підготовчому судовому засіданні відповідач не мала заперечень проти вимоги [PERSON] про визнання батьківства, однак зазначила, що уточнений позов не отримувала, у звязку із чим просила відкласти підготовче судове засідання. У наступне підготовче судове засідання, призначене на 23.08.2022 року учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, про що свідчить відповідна довідка. Підготовче судове засідання відкладено на 19.09.2022 року (а. с. 78). У підготовче судове засідання, призначене на 19.09.2022 року учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, про що свідчить відповідна довідка (а. с. 84). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022 року задоволено клопотання адвоката Мельнікової А.А., яка діє в інтересах позивача, про витребування доказів. Витребувано від районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування, висновок про можливість визначення місця проживання дитини з батьком. Витребувано у Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) інформацію з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] (а. с. 85). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2022 року. В судове засідання викликані свідки [PERSON] та [PERSON] (а. с. 86). 01.11.2022 р. від третьої особи - Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшла заява про розгляд справи без їх участі з зазначенням того, що Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану не заперечує проти позовних вимог у справі про визнання батьківства. Також третьою особою надано витребувана судом інформація щодо реєстраційного запису народження дитини, в якій зазначалося наступне: зареєстровано актовий запис про народження № 466, складений 11.06.2020 року щодо [PERSON] , [INFO] . Батько дитини: [PERSON] . Мати дитини: [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька вказані на підставі частини 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України (а. с. 90; 92). В судовому засіданні, яке відбулося 04.11.2022 року, були допитані позивач та свідки [PERSON] і [PERSON] . Головуючим оголошено перерву до 08.12.2022 року - для отримання висновку від органу опіки та піклування (а. с. 104-105). 05.12.2022 року від третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування надійшов лист від 29.11.2022 р. щодо розгляду питання про доцільність або недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком (а. с. 113-114). У судове засідання, призначене на 08.12.2022 року учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, про що свідчить відповідна довідка. Судове засідання відкладено на 11.01.2023 року (а. с. 115). 09.01.2023 року від третьої особи - Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшла заява про розгляд справи без їх участі з зазначенням того, що Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану не заперечує проти позовних вимог у справі про визнання батьківства (а. с. 118). У судове засідання 11.01.2023 року з`явилися позивач [PERSON] , його представник адвокат Мельнікова А.А. та представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування (а. с. 120). Враховуючи дотримання строків розгляду справи та обізнаність відповідача про наявність даної цивільної справи на розгляді в суді, а також те, що спір стосується дитини, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. За змістом положень статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 8 статті 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Судом встановлено, що у відповідача [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . Як вказав у позовній заяві позивач [PERSON] , він перебував з [PERSON] у стосунках з 2018 року по 2020 рік. Вважає, що він є біологічним батьком сина [PERSON] . Відповідач не погоджується звернутися з ним разом до органів реєстрації актів цивільного стану для зазначення у актовому записі про народження дитини відомостей про нього, як батька дитини. Зазначене підтверджується наданою суду інформацією Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Зокрема, з листа цього органу вбачається: «зареєстровано актовий запис про народження № 466, складений 11.06.2020 року щодо [PERSON] , [INFO] . Батько дитини: [PERSON] . Мати дитини: [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька вказані на підставі частини 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України». (а. с. 92). Суд при ухваленні рішення враховує написання дитини саме так, як зазначено у вказаному листі Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що співпадає із написанням у характеристиці від 20.06.2022 (а.с. 35). Отже, підставою актового запису про народження дитини була заява її матері; запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду (ч. 2 ст. 125 СК України). За змістом статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, орган державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини. У разі якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, орган державної реєстрації актів цивільного стану повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. Відповідно до частин 1, 2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Частиною 3 статті 128 СК України передбачено, що позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно з ч. 4 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. У пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз`яснено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема, ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. З ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Додатковим доказом у справі можуть бути дані судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи у разі заперечення батька щодо визнання факту батьківства. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У пункті 9 цієї Постанови вказано, що рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Згідно із ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Частиною 4 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Частинами 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акту цивільного стану. Відповідно до п. 20 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Пунктом 1.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 за №96/5 передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. Пунктами 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі - Правила) встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. В пункті 2.16.7 Правил зазначається, що на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Зі змісту п. 2.8 Правил слідує, що внесення змін до актового запису про народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану України після вирішення судом питання щодо виключення, зміни чи включення до актового запису про народження дитини відомостей про батька. Таким чином, визнання батьківства в судовому порядку є констатацією факту біологічного батьківства особи, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком і дитиною та юридичного закріплення цих родинних відносин. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач - [PERSON] до і під час народження сина [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до характеристики з місця проживання відповідачки, вона має трьох неповнолітніх дітей, є матір`ю - одиначкою. Один з дітей - [PERSON] , 2020 р. н., вихованням якого займається [PERSON] , батько дитини (а. с. 35). В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 26.07.2022 року, відповідач [PERSON] не заперечувала факту, що позивач є батьком дитини. Позивачем [PERSON] в якості письмового доказу надано суду звіт тесту ДНК на батьківство від 12.03.2021 року, з якого видно, що вірогідність його батьківства складає 99, 99999997%. Це є доказом того, що він є біологічним батьком дитини - [PERSON] (а. с. 10-11). За таких обставин, з урахуванням викладеного, зважаючи на зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить висновку про доцільність задоволення вимог позивача щодо визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо заявлених [PERSON] позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, суд встановив наступне. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у стосунках, від яких [INFO] народився син [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , позивач вказував на те, що з часу народження син фактично мешкав з ним, перебував на його утриманні, він дуже любить сина, вони вкрай прив`язані один до одного, з ним дитина перебуває у безпеці, отримує необхідний догляд та виховання. Також позивач посилався на те, що відповідачка зловживає алкогольними напоями, негативно характеризується за місцем проживання, неодноразово мала приводи до поліції, на теперішній час в провадженні Шевченківського райсуду м. Запоріжжя перебуває кримінальна справа № 336/9915/21 за обвинуваченням відповідачки [PERSON] . Позивачем надані письмові докази щодо проживання дитини з ним за адресою: [ADDRESS] , зокрема, акт від 16.05.2022 р., підписаний головою квартального комітету № 125, в якому вказано, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком - [PERSON] за адресою [ADDRESS] на постійній основі з 15.03.2021 року. Зазначений склад сім`ї нерозривно пов`язаний спільним побутом. Батьком здійснюється повне утримання дитини, забезпечення, медичний догляд (а. с. 9). Також позивач надав суду відповідні довідки стосовно того, що він не перебуває під спостереженням нарколога та не перебуває на диспансерному обліку в КНЦ «ОКЗ НПД» ЗОР (а. с. 32-32). Зі змісту характеристики з місця проживання позивача вбачається, що [PERSON] характеризується позитивно, як добропорядна людина та сусід. Добре утримує домогосподарство, у конфліктах з сусідами помічений не був. Із сусідами підтримує дружні стосунки. У сімейному побуті веде себе пристойно та порядно. Піклується про рідних, уважно та порядно ставиться до своїх батьків та дітей (а. с. 36). В судовому засіданні 04.11.2022 [PERSON] показав суду що має постійний дохід - працює в охороні. Також за клопотанням позивача в судовому засіданні, яке відбулося 04.11.2022 року були допитані свідки і [PERSON] . [PERSON] (мати та сестра позивача), які підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Також зазначили, що дитина з народження частіше була у будинку [PERSON] та [PERSON] , ніж у матері. Коли [PERSON] перебував у відповідачки, їм опікувалася не мати, а її старша дочка. В квартири матері дитина перебуває в антисанітарних умовах. В будинку за місцем мешкання позивача дитина має належні умови для життя та виховання, зокрема окрему кімнату. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У пункті 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитни залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Тобто, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При розгляді справи судом досліджена характеристика з місця проживання відповідача [PERSON] , з якої вбачається, що вона має трьох неповнолітніх дітей, є матір`ю одиначкою, веде аморальний образ життя, випиває. Зі слів сусідів, часто кидає дітей на самоті і вдень і в ніч. Дітей б`є та нецензурно лає. Діти бувають голодні та намагаються приготувати їжу самі, що одного разу призвело до виникнення підгоряння каструлі . Сусіди хвилюються за дітей (а. с. 35). З наданого суду третьою особою - Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району (орган опіки та піклування) листа від 29.11.2022 р. видно, що надати висновок про доцільність або недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з [PERSON] не має правових підстав, оскільки він не вказаний у актовому записі про народження дитини як батько дитини. Крім того, з листа вбачається, що спеціалістами відділу у справах дітей неодноразово були здійснені виходи за адресою проживання [PERSON] . Однак потрапити до помешкання не вдалося, вдома нікого не було, або двері навмисно ніхто не відчинив. Малолітній [PERSON] , [INFO] перебував у відділі на обліку як такий, що опинився у складних життєвих обставинах відповідно до наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 28.09.29021 р. № 913. Згідно актів обстеження умов проживання, помешкання в якому проживав малолітній [PERSON] , 2020 р. н., потребувало покращання та прибирання. Матір`ю малолітнього, [PERSON] вчинялися певні дії з покращання умов проживання, але не в повній мірі. Спеціалістами відділу був направлений лист до ВП № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. У зв`язку із введенням воєнного стану на території України родина [PERSON] виїхала за межі м. Запоріжжя. Відповідно до наказу служби (управління) у справах дітей від 18.03.2022 р. № 255 малолітній [PERSON] був знятий з обліку як такий, що опинився у складних життєвих обставинах (а. с. 113-114). Як роз`яснила представник районної адміністрації в судовому засіданні 11.01.2023, висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом за позивачем не надавався лише тому, що на час вирішення цього питання відсутнє рішення суду, яким він визнаний батьком дитини. Орган опіки має відомості, що [PERSON] повернулася разом із дітьми до міста, однак до органу опіка вона не зверталася, тому наразі відсутні підстави для взяття родини, у тому числі [PERSON] , на облік як такої, що опинилася у складних життєвих обставинах. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно з ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відтак, чинне законодавство встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. З огляду на обставини справи та враховуючи докази, досліджені судом, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з ним, а тому в цій частині позов має бути задоволений. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, то сплачений ним судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved