Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

До Володимирецького районного суду Рівненської області звернувся [PERSON] з позовом до Каноницької сільської ради Рівненської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення факту належнсоті правовстановлюючого документу. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що [INFO] померла тітка позивача [PERSON] . Після смерті останньої залишилось спадкове майно, що складається із земельних ділянок, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 1,13 га, які розташовані на території Озерської сільської ради Володимирецького району Рівненської області. Маючи намір оформити належним чином спадщину щодо земельних ділянок та отримати свідоцтво про право на спадщину, після смерті [PERSON] , заявник звернувся до нотаріальної контори, де отримав усне роз`яснення про те, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку допущена помилка при написанні імені спадкодавця, а саме: зазначено ім`я - « [PERSON] », тоді як правильно - « [PERSON] ». Внести виправлення в державний акт органом, який його видав, не має можливості, оскільки відповідне управління земельних ресурсів на даний час не має повноважень по видачі та зміні державних актів на землю. Встановлення факту належності правовстановлюючого документу йому необхідно для оформлення спадщини за законом, після смерті тітки. Також, [PERSON] у визначений законом шестимісячний строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки йому не було відомо про наявність заповіту. Тільки лише після того, коли в сільській раді, у зв`язку з проведенням земельної реформи, почав проводитися переоблік земель, які лишилися неоформленими чи рахуються за померлими особами, стало відомо, що спадкова земля ніким неоформлена. Коли ж позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті тітки, то нотаріус відмовила у відкритті спадкової справи, у зв`язку з пропущенням строку для подання заяви про прийняття спадщини. Просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті, [INFO] його тітки [PERSON] . Вказаний позов надійшов до суду 14 грудня 2022 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника, та прийняти рішення на розсуд суду. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав: З матеріалів справи вбачається, і це встановлено в судовому засіданні, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть останньої, серії [NUMBER] . Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження позивача, серії [NUMBER] , де його батьками записані [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER] , де зазначено що [PERSON] одружився з [PERSON] ; свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , де їх батьками записані- [PERSON] та [PERSON] . Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії Р4 №119956, [PERSON] передано на підставі розпорядження голови Володимирецької районної державної адміністрації від 30 жовтня 2003 року за №381, у власність земельну ділянку, площею 2,13 га, яка розташована на території Озерської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Як зазначено в свідоцтві про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] , ім`я спадкодавиці записане « [PERSON] », однак в Державному акті на право приватної власності на землю, серії Р4 №119956, власником земельної ділянки помилково вказано [PERSON] , а правильно [PERSON] . На даний час нормативно-правові акти, що регулювали порядок видачі та заповнення державних актів втратили чинність, оскільки відповідно до п.п.9,10 Розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки здійснюється до 1 січня 2013 року. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Вище вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку знаходиться у [PERSON] як у спадкоємця за заповітом, на руках. Окрім того, у вищезазначеному державному акті та в свідоцтві про смерть [PERSON] збігаються прізвище та по батькові, місце народження. Що стосується позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, то причинами пропуску прийняття спадщини позивачка зазначає необізнаність про існування спадкового майна, а саме про те, що її батькам були виділенні земельні ділянки. Згідно заповіту, посвідченого 19 травня 2009 року секретарем Озерської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, [PERSON] на випадок свої смерті земельну частку (пай) майновий пай та грошові вклади заповіла [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №70773905 від 30.11.2022, у Володимирецькій районній державній нотаріальній конторі заведено 27 серпня 2020 року спадкову справу №66324087. А як зазначено в довідках №1166, №1167 від 18.10.2021, [PERSON] , 1932 року народження, на день смерті [INFO] дійсно була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] , одиноко. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. А як зазначено в статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно положень статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п.24 постанови Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Згідно положень постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року, справа №565/1145/17, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо. Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду даної справи, судом було здійснено оцінку кожного аргументу позивача, та доказів по справі. На підставі чого було встановлено, що дані дакази та аргументи є належними та допустими, а також відповідають вимогам статті 95 ЦПК України. Таким чином, необізнаність спадкоємця про існування заповіту та спадкового майна, а саме про наявність вищезазначених земельних ділянок є поважною причиною пропуску строку. Необізнаність є людським фактором, наявність якого не дає змоги володіти певною інформацією через незалежні від волі особи обставини, а тому вона не може бути підтверджена відповідними доказами. В той же час факт необізнаності особи про наявність спадкового майна може бути спростовано шляхом надання суду інших доказів, що свідчать про протилежні обставини, однак матеріали справи таких доказів не містять. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов визнано відповідачем, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. А як в ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved