Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернувся до суд з позовом до [PERSON] , в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні майном квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду, представник позивача вказував, що на підставі іпотечного договору ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» є власником квартири [ADDRESS] . Крім того, за вказаною адресою, зокрема, зареєстрований та проживає - [PERSON] .. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] без належної правової підстави проживає у зазначеній квартирі. У зв`язку з викладеними обставинами та з огляду на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» позбавлено можливості вільно користуватись та розпоряджатись вказною квартирою, представник позивача звернувся в суд з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2019 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 18 березня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додаткамиз пропозицією надати відзив на позов. На адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви, який направлявся відповідачу. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 справа була призначена до розгляду з викликом сторін. Сторони в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши відповідний позов, письмові докази, що були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами, правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 08 грудня 2017 року між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та Позивачем було укладено Договір №47 про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором №40/2007USD від 26.06.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ КБ «Експобанк» та Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором 26.06.2007. Відповідно до умов даних договорів Банк відступив на користь Позивача права вимоги за кредитним договором №40/2007USD від 26.06.2007 року та іпотечним договором від 26.06.2007 року. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158725527 від 06 березня 2019 року, квартира [ADDRESS] ., належить на праві власності ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва №1410522 від 04.06.2018 в квартирі [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] з 05.12.1991. Як регламентує ст. 29 ч.1 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стосовно позовних вимог та правових підстав для виселення відповідача з квартири, що є предметом іпотеки, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зазначеною нормою запроваджено загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають і змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Аналіз наданих доказів, а саме вищезазначених договорів про відступлення права вимоги, повідомлень, дає суду змогу зробити висновок про те, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту. Звернувшись до суду з цим позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» пред`явило вимогу про виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення всупереч положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР , тому суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позову про виселення відповідачки без надання їй іншого житла. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №444/539/14, постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах №6-1449цс15, №6-2947цс15, 25 листопада 2015 року у справі №6-1061цс15, 16 грудня 2015 року у справі №6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року у справі №6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у позові слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Outcome: dismissed