Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, вказавши, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 17.09.1999 по 19.06.2018, у період якого ними у 2007 році було придбано транспортний засіб Renault Megane реєстраційний номер [NUMBER] чорного кольору шасі [NUMBER] , 2006 року випуску. Вказане авто ними було придбано за рахунок банківського кредиту, який у період шлюбу ними був повністю погашений. Після розірвання шлюбу вони не змогли досягти домовленості з приводу розподілу спільного майна, відповідач не тільки не визнає її права на майно, але й не бажає сплатити на її користь компенсацію його вартості. Тому на підставі статей 60, 61, 69, 70 СК України просить суд визнати транспортний засіб Рено Меган спільною сумісною власністю її та відповідача, визнавши за нею право власності на 1/2 частку автівки, посилаючись на придбання майна в період перебування в шлюбі з відповідачем. Ухвалою суду від 13 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13 травня 2021 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо ринкової вартості транспортного засобу Рено Меган, реєстраційний номер [NUMBER] , чорного кольору, шасі [NUMBER] , 2006 року випуску, станом 12 квітня 2021 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2021, справу розподілено на суддю [PERSON] у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] . Ухвалою суду від 26 серпня 2022 року прийнято справу до розгляду, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Ухвалою суду від 22 вересня 2022 року витребувано з Територіального сервісного центру 1243 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області інформацію щодо власника транспортного засобу Renault Megane реєстраційний номер [NUMBER] чорного кольору шасі [NUMBER] , 2006 року випуску. Ухвалою суду від 25 січня 2023 року розгляд справи ухвалено проводити у заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток. До суду надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає. Відповідач причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Враховуючи вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, з 17 вересня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який 19 червня 2018 року між ними розірвано (а.с. 9,10 копії свідоцтв). Згідно наданих до суду письмових доказів, 08 серпня 2007 року [PERSON] за кредитні кошти, отримані на підставі укладеного з Акціонерним комерційним банком «Форум» кредитного договору № 0192/07/05-А від 08.08.2007, придбано автомобіль Renault Megane реєстраційний номер [NUMBER] чорного кольору шасі [NUMBER] , 2006 року випуску, власником якого відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 30.09.2022, є [PERSON] (а.с. 12, 68 копії повідомлень). Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319\~ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). У постанові 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору позивач бачить лише поділ рухомого майна у зв`язку з відмовою відповідача від сплати ним грошової компенсації їй за належну їй частку. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 зазначила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71\~СК України і статті 365\~ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3\~ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365\~ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71\~СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18,\~Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду\~від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19). Однак після проведення експертизи та визначення ринкової вартості спірного автомобіля, заявлені вимоги позивачем не уточнено, а отже суд розглядає позов виключно у межах заявлених вимог. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Щодо вимоги про стягнення судових витрат, понесених позивачем на проведення експертизи, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139\~ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша\~статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша\~статті 48 ЦПК України). Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуючи, що експертиза проведена після відкриття провадження по справі на підставі ухвали суду, витрати на проведення експертизи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача однак лише за умови надання документального підтвердження таких витрат. Позивачем копію платіжного документа (чека, платіжного доручення, квитанції, тощо) на підтвердження понесених витрат по проведенню експертизи, до суду не надано. Тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, сплачених нею при подачі позову у сумі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 1), тому суд з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у цій частині, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved