Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що 09.06.2012 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб. У період зареєстрованого шлюбу подружжям за спільні кошти придбано транспортний засіб - автомобіль марки BMW X5, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований за відповідачем. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач посилається на положення статей 60, 63, 71 СК України, які визнають підстави набуття майна у спільну сумісну власністю подружжя, право на володіння, користування і розпоряджання майном таким майном, способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та, вказуючи на ринкову вартість спірного майна на час звернення до суду, просить визнати відповідний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, виділити у власність відповідача автомобіль як неподільне майно, стягнути з особи грошову компенсацію за Ѕ частку ринкової вартості автомобіля в сумі 329\~387,72 грн., стягнути з відповідача 1700,00 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, вирішити питання відшкодування судових витрат. Ухвалами суду від 25.11.2022 року вирішено питання про відкриття спрощеного позовного провадження по справі, витребування з Територіального сервісного центру МВС № 1841 інформації щодо реєстрації та зняття з реєстрації автомобіля марки BMW X5, VIN код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , на ім`я [PERSON] , в тому числі копії документів, що стали підставою реєстрації та зняття з реєстрації (постановки на облік та зняття з обліку) транспортного засобу. Ухвалою суду від 19.12.2022 року вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на автомобіль марки BMW X5, VIN код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] . В судове засідання від 16.01.2023 року представник позивача надав заяву про можливість розгляду справи у відсутності представника сторони. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З огляду на викладене, суд вважає необхідним ухвалити рішення у відсутності учасників на підставі ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України. Судом встановлено наступні обставини. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 09.06.2012 року. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11.01.2022 року шлюб розірвано. В період перебування у шлюбі сторонами придбано майно - автомобіль марки BMW X5, VIN код [NUMBER] , який в подальшому зареєстровано на ім`я [PERSON] (реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] ). Між сторонами виник спір, пов`язаний із поділом вищезазначеного майна, що полягає у запиті позивача на отримання грошової компенсації вартості належної їй Ѕ частки у праві спільної сумісної власності. З даного приводу суд зауважує таке. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року по справі зазначив, що «аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20 зауважила, що «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. \~ \~ \~ \~ \~Велика Палата Верховного Суду вважає неприйнятним аргумент позивачки про безпідставне неврахування судом апеляційної інстанції акта виконаних робіт № 50715-А від 12 січня 2021 року, що нібито засвідчує платоспроможність відповідача. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Тому хибним є висновок апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи дисбаланс останніх виник якраз унаслідок того, що апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про виділення автомобіля у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на це майно». За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінки дослідженим доказам, що підвереджують вартість спірного майна - транспортного засобу на час вирішення спору )658 775,43 грн.), суд приходить до висновку про належність і достатність таких доказів, та, ухвалюючи рішення на розв`язання спору за принципом справедливого та неупередженого розгляду, вважає необхідним визнати автомобіль спільним майном подружжя, припинити право спільної сумісної власності на цей об`єкт і виділити його у власність відповідача, стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1/2 ринкової вартості автомобіля в сумі 329\~387,72 грн. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Приймаючи до уваги ту обставину, що з метою звернення до суду на відновлення свого порушеного права позивач потребувала складення висновку про оцінку вартості спірного майна, суд стягує з відповідача відповідні витрати, розмір яких підтверджується дослідженими доказами - актом прийому-передачі виконаної роботи № 2912, квитанцією про сплату від 28.10.2022 року, та становить 1700,00 грн. Відповідно до ч.2 ст. 4 закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичної особою, сплачується судовий збір, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У відповідності до ч.2 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. З огляду на характер заявлених вимог, які з урахуванням загальної скерованості та взаємного врегулювання виявляють вимоги майнового характеру з ціною позову, що дорівнює вартості Ѕ частки у праві спільної власності на майно, та додатково - сумі заявлених до відшкодування витрат, пов`язаних із поновленням порушеного права ( 329\~387,72 + 1700,00 = 331\~087,72 грн.), сума судового збору становить 3310,88 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує на користь позивача витрати по сплаті судового збору у відповідній сумі. Згідно з\~п.1\~ч.1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» сплачена\~сума судового\~збору повертається\~за клопотанням\~особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду\~в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Outcome: approved