Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом у якому просив суд: -визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:72:414:0162, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:72:414:0168, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 27.04.2001 між сторонами був укладений шлюб, під час перебування у якому подружжям було придбано у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0101 га кадастровий номер 8000000000:72:414:0162, та земельній ділянці площею 0,0095 га кадастровий номер 8000000000:72:414:0168. Посилається, що після розірвання між сторонами шлюбу у травні 2021 року сторонами не було досягнуто згоди щодо поділу майна у позасудовому порядку, а тому останній звернувся із позовом до суду. Враховуючи викладене вище позивач просить суд позовні вимоги задовольнити. 09.09.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.09.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 24.09.2021 позивачем було подано до суду позовну заяву у новій редакції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.09.2021 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.10.2022 у справі було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися. Відповідачем було подано до суду клопотання про відкладення судового засідання, оскільки наразі вона перебуває за межами території України та хоче безпосередньо брати участь у судовому засіданні. Представник відповідача про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Як вбачається із матеріалів справи, це повторна неявка відповідача та представника відповідача у судове засідання. Та обставина, що відповідач перебуває за межами території України не позбавляє можливості прибути у судове засідання представника відповідача, а також взяти участь у судовому засіданні відповідачем у режимі відеоконференції звернувшись до суду із відповідним клопотанням. Суд звертає увагу, що відповідач та її представник у жодне із чотирьох підготовчих засідань та двох судових засідань не з`явилися, відзиву на позовну заяву не подали. Враховуючи належне повідомлення відповідача та її представника, а також строки розгляду справи, ту обставину, що позивач звернувся до суду із позовом ще у вересні 2021 року, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи, сторони із 27.04.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26.07.2021 рішення Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/26901/20), що підтверджується копією рішення суду від 26.07.2021 (а.с. 13, 14). У період шлюбу - 26.11.2013 відповідачем було набуте у власність майно, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0101 га, кадастровий номер 8000000000:72:414:0162, та земельній ділянці площею 0,0095 га, кадастровий номер 8000000000:72:414:0168 (а.с. 15-16). Також у період шлюбу - 26.11.2013 відповідачем було набуте у власність майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0101 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,0095 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-20). Судом встановлено, що будинок та дві земельні ділянки були набуті відповідачем у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано під час перебування сторін у шлюбі, дані обставини були підтвердженні матеріалами справи. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, враховуючи, що вищезазначене майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем відповідно право власності на частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0101 га, кадастровий номер 8000000000:72:414:0162, та земельній ділянці площею 0,0095 га, кадастровий номер 8000000000:72:414:0168; частину земельної ділянки площею 0,0101 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та частину земельної ділянки площею 0,0095 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у розмірі 11 350,00 грн.

Outcome: approved