Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

позивачка [PERSON] 04.07.2022 звернулась в суд із вказаним позовом, який неодноразово уточнювала, зокрема заявами про уточнення позовних вимог від 22.07.2022, 01.09.2022 та від 11.01.2023. У своїй заяві про уточнення позовних вимог від 11.01.2023 позивачка просить: встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із відповідачем [PERSON] понад 28 років до сьогоднішнього дня; визнати їх спільною сумісною власністю майно - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обладнання (станки та заготовки) та автомобіль марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску 2007, а також просить визнати за нею право власності на 1/2 усього вищепереліченого спільного сумісного майна. Судові витрати просить залишити за нею. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є цивільною дружиною відповідача [PERSON] , вони почали вести спільне сімейне життя 28 років тому. Позивачка є його другою цивільною дружиною, із першою дружиною відповідач теж проживав без реєстрації шлюбу, за час спільного проживання у них народилась донька. [PERSON] не визнає «штамп у паспорті» та вважає, що даний факт немає жодного значення для справжніх почуттів. У зв`язку з наведеним, їх шлюбні відносини не були узаконені. За усі роки спільного проживання їх відносини складались нормально, однак нещодавно ситуація змінилась, так як донька відповідача почала наполягати щоб її батько переоформив усе майно на неї та на її дітей. Оскільки мова йде про їх спільнонажите майно, виникла необхідність у заявленні даного позову, з метою недопущення порушення її прав. Зазначила, що вони обоє є ключниками, тобто займаються виготовленням ключів, здійснюють свою діяльність у нежитловому приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спочатку дане приміщення вони орендували, а в подальшому, шляхом викупу майна з комунальної власності, придбали спільно його у власність, однак право власності на вказане приміщення було зареєстровано за відповідачем. Дане нежитлове приміщення було ними придбано за спільні кошти від бізнесу. Кожен станок (7 робочих і 2 таких, що потребують ремонту) та все майно вони придбали за спільні кошти, ремонт проводили також спільно. Позивачка повністю веде усю бухгалтерію та іншу документацію бізнесу. Усі заготовки ключів вони купували у Польщі, їх часто запрошували на різні конференції, семінари, виставки і згодом вони увійшли в Асоціацію ключників Польщі. Таким чином, усе їх сімейне життя вони ведуть спільний бізнес, всюди вони виступали як подружжя. Доказами цього є статті у польському журналі, де була конференція ключників, однакові візи та відмітки про перетин кордону, однакові бейджики на різних мовах, які вони носили на семінарах. Також факт їх спільного проживання можуть підтвердити свідки та велика кількість фотографій з різних життєвих подій. Окрім спільного вказаного нежитлового приміщення, ними спільно також був придбаний автомобіль марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску 2007, яким вони користуються по даний час. На даний час чоловік значно менше працює, оскільки в нього хвороба «Паркінсона» і почала розвиватись хвороба «Альцгеймера», однак він ще працює. Дочка [PERSON] тривалий час проживає у Ізраїлі, декілька разів він проходив лікування у вказаній країні. Однак, будучи у його дочки, лікування він проходив також за спільні кошти, на даний час також усі витрати вони несуть спільно, зокрема і на лікування відповідача. Позивачці стало відомо про складення відповідачем заповіту на дочку, таким чином, побоюючись залишитись на вулиці і без роботи, із покликанням на ст. ст. 3, 60, 62, 74 СК України, просить задовольнити її позовні вимоги. Ухвалою від 06.07.2022 задоволено заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 08.07.2022 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою від 02.09.2022 задоволено заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ухвали підготовчого засідання від 03.10.2022, виправлено описку в ухвалі від 02.09.2022 про забезпечення позову. У підготовче засідання, призначене на 11.01.2023, учасники справи не з`явились. Позивачка [PERSON] у своїй заяві про уточнення позовних вимог від 11.01.2023 просила ухвалити рішення в підготовчому засіданні та провести таке у її відсутності. Відповідач [PERSON] 11.01.2023 подав заяву, у якій позовні вимоги позивачки [PERSON] визнав повністю, просив ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні та провести таке у його відсутності. Таким чином, із врахуванням неявки в підготовче засідання учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За змістом положень ч.ч. 3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження у випадку визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення в порядку, встановленому ст. ст. 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Із вказаного законодавчо сформульованого поняття «сім`ї» вбачається, що ознаками сім`ї є, зокрема спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. У постанові Верховного Суду від 30.03.2022 у справі № 61-18029св21 висловлено правову позицію про те, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Як вбачається з матеріалів справи, а також не оспорюється учасниками справи, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] починаючи із 1994 року проживають за адресою: [ADDRESS] . Даний факт також підтверджується актом ЛКП «Княже місто» №24 від 03.05.2022, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації з 1994 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру серії [NUMBER] від 27.10.1995, виданим Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів, свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за №2-2289 та витягом про реєстрацію права власності №9150222, співвласником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Окрім цього, судом встановлено та не оспорюється учасниками справи те, що вони спільно працюють, мають майстерню з виготовлення ключів, ними придбано за спільні кошти обладнання та заготовки для роботи. З долучених до матеріалів справи позивачкою доказів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] разом неодноразово брали участь у семінарах, виставках та конференціях, в тому числі за межами України. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами об`єктивно підтверджено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 1994 року і по даний час проживають разом однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, оскільки ведуть спільне господарство, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, між ними наявні стосунки, притаманні сімейним, відтак позов в частині встановлення факту їх проживання однією сім`єю, підлягає до задоволення. Інших доказів, які б спростовували твердження позивачки щодо факту сумісного проживання з [PERSON] з 1994 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу в судовому засіданні не здобуто та з матеріалів цивільної справи не вбачається. Як зазначалось раніше, [PERSON] та [PERSON] орендували нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке використовували, як майстерню. У майстерню ними спільно було придбано обладнання (станки та заготовки), без яких виготовлення ключів є неможливим. Згідно із договором №553 від 21.12.2001 купівлі-продажу нежитлового приміщення, шляхом викупу, укладеного між Управлінням ресурсів Львівської міської ради (продавець) та [PERSON] (покупець), останній викупив нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку [ADDRESS] . На підставі наведеного договору, Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 02.01.2002 видано реєстраційне посвідчення серії [NUMBER] , згідно з яким нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку [ADDRESS] , зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] . Окрім цього, згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ, 22.01.2008 зареєстровано за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] . Щодо заявленої позивачкою [PERSON] позовної вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 вказаного вище майна, суд приходить до такого висновку. Серед майна, на яке позивачка просить визнати право власності на 1/2 його частки, є нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи рік, з якого встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу (1994 рік) та дату набуття права власності на нежитлове приміщення (2002), суд звертає увагу на таке. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із наведеним, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання майна спільним сумісним майном подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів, положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 червня 2019 року по справі №757/41827/15-ц. Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] в ході підготовчого провадження справи звернувся в суд із заявою від 11.01.2023 про визнання позовних вимог. Встановлено, що подана відповідачем заява про визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на подану відповідачем заяву про визнання позову, а також те, що нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке учасники справи тривалий час використовують спільно, як майстерню, та обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів, придбали внаслідок спільної праці та за спільні кошти, відтак вказане майно, як і транспортний засіб марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , який придбаний ними у період спільного проживання, є їх спільним сумісним майном. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною другою статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи наведене вище, оскільки майно, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку [ADDRESS] , обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів, а також транспортний засіб марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , тому відповідно до ст. 370 ЦК України та ст.70 СК України, їх частки є рівними. Таким чином, в порядку поділу майна, слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на половину вказаного майна за кожним з них. У відповідності до положень ч. 7 ст. 158 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову ухвалами суду від 06.07.2022 та від 02.09.2022 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (ч. 8 ст. 158 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо судових витрат, враховуючи принцип диспозитивності процесу, суд приходить до висновку, що такі слід залишити за позивачкою [PERSON] , яка у своїй заяві від 11.01.2023 заявила таке клопотання.

Outcome: approved