Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

У вересні 2020 року, АТ «Метабанк який є правонаступником АБ «Металург» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат в сумі 3700 гривень та 3% річних в розмірі 1649,59 гривень, а всього 5\~349,59 гривень. Позивач мотивує позовні вимоги, тим що між АБ «Металург» та Відповідачкою укладено кредитний договорі №32-10-06/0235-МК, відповідно до якого останній надано кредит на споживчі цілі в розмірі 30 тисяч гривень на строк до 19.11.2008. Станом на 01.09.2020 за вказаним кредитним договором наявна заборгованість в сумі 20 тисяч гривень. Позивач, вважає, що оскільки Відповідачка не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, то наявні підстави для стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення в межах загального строку позовної давності. Просить позов задовольнити, стягнути з Відповідачки інфляційні витрати та 3% річних в загальній сумі 5\~349,59 гривень. Судові витрати просить покласти на Відповідачку. Від Відповідача надійшло заперечення на позовну заяву. Відповідач стверджує про відсутність у неї будь-якої заборгованості за вказаним кредитним договором. Зазначає про відсутність будь-яких доказів існування такої заборгованості. Також просить застосувати позовну давність до вимог Позивача. Строк позовної давності вважає за необхідне рахувати від 19.11.2008. Від представника Позивача надійшла відповідь на відзив (заперечення). Представник позивача зазначає, що наявність заборгованості підтверджується кредитним договором та меморіальним ордером, долученими до позовної заяви. Щодо позовної давності зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушення, а тому право на позов про стягнення грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. В судове засідання представник позивача не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Луговий Б.В. у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце його проведення належним чином повідомлені. Від представника надійшла заява про розгляд справи без його та [PERSON] участі. В заяві просить задоволені позовних вимог до [PERSON] відмовити, застосувати строки позовної давності. Вивчивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 19.02.2007 між АБ «Металург», та Відповідачкою було укладено кредитний договір між АБ «Металург» та Відповідачкою укладено кредитний договорі №32-10-06/0235-МК, відповідно до якого останній надано кредит на споживчі цілі в розмірі 30 тисяч гривень на строк до 19.11.2008. Предметом позову Банку у цій справі є лише інфляційні втрати та 3% річних, нарахованих за період з 01.10.2017 року по 30.06.2020 року у розмірі 5349,59 гривень на суму основної заборгованості за вищезазначеним кредитним договором сторін у розмірі 20000 гривень. На підтвердження існування заборгованості за кредитним договором №32-10-06/0235-МК Позивачем надано кредитний договір та меморіальний ордер. Відповідачем наявність вказаного розміру заборгованості перед Позивачем не визнається. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності у цій. При вищевикладених фактичних обставинах цієї справи загальний (трирічний) строк позовної давності для примусового стягнення основної заборгованості за вищезазначеним кредитним договором з відповідача для Банку у розмірі 20000 гривень з урахуванням останньої виплати 29.08.2007 року збіг 29.08.2010 року. При цьому, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів: - добровільного погашення відповідачем вказаної суми заборгованості перед Банком за кредитним договором після 29.08.2007 року (як доказ визнання відповідачем вказаної заборгованості та, відповідно, підстави ,передбаченої ст.264 ч.1 ЦК України, для переривання перебігу трирічного (загального строку) позовної давності для стягнення останньої Банком з відповідача у судовому порядку), - будь-якого рішення будь-якого суду в іншій справі про стягнення раніше з відповідача на користь Банку будь-якої основної заборгованості за вищезазначеним кредитором взагалі та у тому числі у розмірі 20000 гривень (як доказ пред`явлення до суду Банком позову до відповідача, як боржника, та, відповідно, підстави, передбаченої ст. 264 ч.2 ЦК України, для переривання перебігу трирічного (загального строку) позовної давності для стягнення останньої Банком з відповідача). В силу вимог ст. ст. 267 ч. ч. 3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата. Так, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19, зазначається, що «п. 43… інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати ….. річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги». При вищевикладених обставинах, враховуючи, що відсутнє також будь-яке рішення суду про відмову Позивачеві у задоволенні стягнення вищезазначеної основної заборгованості за кредитним договором, то не можна казати про безпідставність нарахування Банком відповідачу у цій справі 3% річних на вищезазначену основну заборгованість; Банк мав право на нарахування відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних на суму основного боргу за вищезазначеним кредитним договором після 29.08.2007 року (дати для дострокового виконання основного зобов`язання ,визначеної Банком в порядку ст.1050 ЦК України) у тому числі з 01.10.2017 року по 30.06.2020 року. За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; Матеріали цієї справи не містять належних, допустимих доказів того, що цей основний борг 20000 гривень відповідачем був Банку повернутий взагалі та у тому числі по 30.06.2020 року включно (в межах позовних вимог Банку у цій справі). Водночас, Позивачем не заявлено позовних вимог про стягнення з відповідача вищезазначеної заборгованості за кредитним договором у розмірі 20000 гривень (основне зобов`язання) та не є предметом розгляду у цій справі. Оскільки, в силу вимог ст. 264 ч.2 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. суд розглядає справу лише в межах позовних вимог та підстав позову. Проте, якщо при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи загальна (трирічна) позовна давність для примусового стягнення Банком у судовому порядку заборгованості за вищезазначеним кредитним договором станом на 29.08.2007 року у розмірі 20000 гривень (основного зобов`язання) сплила ще у 2010 році, а відповідач позов Банку у цій справі не визнає, просить застосувати позову давність, то трирічна (загальна) позовна давність для стягнення 3 % річних (які не є штрафними санкціями і тому на них розповсюджується також загальний (трирічний) строк позовної давності), як додаткового зобов`язання, теж сплила у 2010 році, враховуючи що Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі лише у вересні 2020 року. Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) вказано, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку, дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена у судовому (примусовому) порядку. Отже, кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена у судовому (примусовому) порядку. У справі, яка розглядається, Позивач просить стягнути 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості за кредитним договором, щодо якої вже пропущена позовна давність. Отже, 3 % річних були нараховані кредитором до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Отже, за встановлених судом у цій справі обставин пропуску Позивачем загальної (трирічної) позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення в примусовому порядку основної заборгованості за кредитним договором необхідно брати до уваги, що 3 % річних були нараховані Банком до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Таким чином, вимоги Позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми основної заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню через пропуск позовної давності. В оцінці доводів позовної заяви про застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, за змістом яких невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували дню подачі такого позову, суд враховує, що ці висновки не можуть бути застосовані у справі, яка розглядається, оскільки у вказаній справі між сторонами не існувало натурального зобов`язання, а отже, справи не є подібними. Так, у наведеній справі позивачами отримано судовий захист, зобов`язання не трансформувалося у натуральне, оскільки позивач в судовому провадженні (за обставинами справи № 127/15672/16-ц), отримав судовий захист (судами стягнуто кредитну заборгованість за договором), отже, зобов`язання не перетворилося у натуральне, а тому у зазначених справах вирішувалася інша правова проблема щодо нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договором. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. Відповідно, подібність лише предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог не є достатньою підставою для застосування висновку Верховного Суду, викладеного у іншій судовій справі, оскільки необхідною умовою застосування правового висновку є тотожність предмета правового регулювання, що у справі, яка переглядається, та у наведених заявником правових висновках Верховного Суду відрізняється з огляду на різну правову природу спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed