Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилається на те, що 16.09.2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який було зареєстровано у виконавчому комітеті Зруб-Комарівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, актовий запис №3. Під час спільного проживання у позивача та відповідача народилися дві доньки: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 08.11.2013 року рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області шлюб між сторонами було розірвано. З моменту припинення шлюбних відносин відповідач [PERSON] не цікавиться життям доньок, не виявляє бажання спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток та взагалі не спілкується з дітьми. Окрім того, позивач зазначає, що у відповідача станом на 20.10.2021 року існує заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 13 715 грн. Також, у відповідності до рішення від 23.02.2022 року №93/4 виконавчого комітету Чернівецької міської ради надано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позивач просить ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак його представник [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що [PERSON] не втратив інтересу до участі у вихованні дітей, він вживав та вживає усіх можливих заходів для забезпечення основних інтересів дітей, зокрема, по можливості цікавиться їхнім розвитком, надає матеріальну допомогу. Позивач перешкоджає відповідачу в налагодженні близьких відносин та емоційного зв`язку з дітьми, налаштовує їх проти батька, тому, враховуючи неприязні стосунки між сторонами, відповідач не в повній мірі має змогу спілкуватись з дітьми. Спілкування відповідача з дітьми за місцем проживання позивача в її присутності буде спричиняти на них негативний вплив, що є неприпустимим, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дітей. Недостатня участь батька у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Також зазначив, що наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та попередньо надав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем, станом на 01 жовтня 2022 року у відповідача переплата по аліментам в розмірі 1 674 грн. Також зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявності передбачених у статті 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей. Представник третьої особи органу опіки і піклування Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду лист в якому просить розглянути справу без його участі. Вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що 16.09.2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який було зареєстровано у виконавчому комітеті Зруб-Комарівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, актовий запис №3. Відповідно до свідоцтв про народження дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , батьками дітей є [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 8,9) 08.11.2013 року рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення суду. (а.с. 10) Рішенням №93/4 від 23.02.2022 року виконавчого комітету Чернівецької міської ради надано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно абзацу 2 п. 16 цієї ж Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів неповнолітніх дітей, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001, СК України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини ( 995-021 ) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції ( 995-004 ) Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно положень ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Близький за змістом висновок про те, що: «Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини» викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Із матеріалів справи не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] є недобросовісним батьком, не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишились проживати з матір`ю у новій сім`ї. Зі змісту висновку наданого органом опіки та піклування від 02.03.2022 року вбачається, що відповідач [PERSON] подавав письмові заяви та пояснення, в яких вказував, що він заперечує пороти позбавлення його батьківських прав, оскільки позивачем свідомо чинилися і чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми, навіть у телефонному режимі, на даний час діти з позивачем перебувають за межами України Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради №01/02-24/460 від 02.03.2022 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки при винесенні даного висновку не було враховано, що батько проживає окремо від дітей, проти позбавлення батьківських прав заперечує, вчасно сплачує аліментні зобов`язання, отже вказаний висновок не підтверджує, що [PERSON] свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками відносно дітей, втратив цікавість до дітей, а інтереси дітей вимагають застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батька батьківських прав. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи вище наведене, підстав вважати обґрунтованими доводи позову про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача як на особу, який, на думку позивача, не виконує батьківських обов`язків та ухиляється від їх виконання, - немає, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed