Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 03.08.1984 року та в травні 1986 року вони з чоловіком поселились у квартирі [ADDRESS] , де постійно проживали та були зареєстровані. Вказує, що у 2004 році, у зв`язку з матеріальними труднощами вона поїхала тимчасово в Іспанію на роботу, а чоловік [PERSON] залишився проживати у їх квартирі, а позивачка регулярно відправляла йому кошти на утримання квартири, проведення потрібних ремонтів в квартирі. В травні 2015 року у телефонній розмові з відповідачем позивачці стало відомо про факт приватизації та продажу вказаної квартири. Після звернення за правовою допомогою їй стало відомо, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2006 року за №8089, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Окрім цього, з отриманих копій документів з інвентаризаційної справи квартири [ADDRESS] , зокрема свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.08.2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією ЛМР, засвідчено факт приналежності на праві приватної власності гр. [PERSON] і що квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного та житлового фонду», а свідоцтво видане на підставі розпорядження №1504 від 28.08.2006 року, який засвідчує, що єдиним власником вказанї квартири є відповідач [PERSON] . Вважає, що незаконними діями її чоловіка порушені її законні права і інтереси щодо користування квартирою. Зазначає, що вона була знята з реєстрації 17.02.2006 року у м.Київ, однак у вказаний період вона перебувала за кордоном, що виключає можливість нею зняття з реєстрації, а також вказує на факт відсутності будь-якого іншого житла, крім квартири, в якій її було знято з реєстрації. Факт зняття з реєстрації в подальшому призвело до прийняття незаконного рішення щодо приватизації квартири та її відчуження. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням заяви, поданої 12.05.2021 року, просить визнати недійсним розпорядження від 28.08.2006 року №1504 Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; визнати незаконним зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] і поновити її реєстрацію по вказаній адресі; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31.08.2006 року №8098 квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р.; визнати недійсним договір купівлі-продажу №4409, посвідчений 01.12.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи наявна заява такої про розгляд справи без її участі, щодо винесення заочного рішення суду не заперечила. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча й були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення такого. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. У відповідності до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03.08.1984 року, про що складено відповідний актовий запис №2092, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 20.08.2015 року. Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку №1085 від 30.08.2006 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрована 1 особа - [PERSON] . Відповідно до довідки №3674 про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 16.06.2015 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрованою, знятою з реєстрації по м.Львову і області не значиться. Відповідно до відповіді ГУ ДМС України у Львівській області №02-01/1147 від 25.01.2016 року, згідно довідки ЛКП "Ліхтар" від 22.01.2016 року №705 гр. [PERSON] була зареєстрована з 08.05.1986 року за адресою: [ADDRESS] та знята з реєстраційного обліку 17.02.2006 року у м.Київ. Надати документи, які були підставою зняття з реєстрації місця проживання громадянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не надається можливим, оскільки згідно з наказу МВС України від 04.06.2002 року №519, термін зберігання заяв на реєстрацію місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання становить 3 роки. Як вбачається з заяви від 23.08.2006 року [PERSON] звернувся до керівника органу приватизації з такою про оформлення передачі в приватну власність квартири [ADDRESS] . Згідно з Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1504 від 28.08.2006 року, на виконання Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передано у власність громадян квартири (будинки) згідно з додатком. Як вбачається з списку громадян, яким передається у власність квартири (будинки) [PERSON] передано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 28.08.2006 року така належить на праві приватної власності [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлово фонду". Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 28 серпня 2006 року №1504. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11676018 від 30.08.2006 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.08.2006 року, видане Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради згідно з розпорядженням №1504. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №8098, посвідченого 31.08.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., [PERSON] передав у власність вищевказану квартиру [PERSON] . Пунктом 4 вищевказаного Договору купівлі-продажу квартири передбачено, що продавець ( [PERSON] ) свідчить, що згадана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі, під забороною (арештом) і в податковій заставі не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб немає, шлюбний контакт не укладався. Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11853143 від 15.09.2006 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №8098 від 31.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Відповідно до відповіді Обласного комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" №2945 від 26.08.2015 року, згідно архівних даних станом на 29.12.2012 року квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2006 року за реєстровим №8098, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Відповідно до інформаійної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №245634148 від 23.02.2021 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №4409, посвідченого 01.12.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в АРК - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів АРК, прийнятими у межах їхньої компетенції. У справі Спорррінг і Льонрот проти Швеції Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції з прав людини. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно положень статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Водночас пунктом 4 статті 31 ЦК України гарантовано, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Окрім цього, згідно п. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Як вбачається з Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей №47945143 від 25.07.2022 року у такі місяться відомості щодо видачі [PERSON] таких довіреностей: - 24.12.2008 року на ім`я [PERSON] , посвідченої П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованою в реєстрі за №2-1365, з терміном дії такої - до 24.12.2011 року; - 14.09.2012 року на ім`я [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрованою в реєстрі за №4345, з терміном дії такої - до 14.09.2015 року; - 04.03.2021 року на ім`я [PERSON] , посвідченої другим секретарем з консульських питань Консульського відділу Посольства України в Королівстві Іспанія Гладуш Ю.О., зареєстрованою в реєстрі за №570/4-798-21, з терміном дії такої - до 04.03.2024 року. Враховуючи вищевикладене,\~суд приходить\~до висновку,\~що розпорядження від 28.08.2006 року №1504 Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] слід визнати недійсним, оскільки станом на момент видання такого позивачка [PERSON] була знята з реєстрації у вказаній квартирі без належним правових підстав для цього. Суд приходить до такого висновку, оскільки матеріалами справи в їх сукупності підтверджено, що [PERSON] не надавала жодних довіреностей на третіх осіб для проведення зняття її з реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, жодних інших доказів на підтвердження наявності правових підстав для зняття позивачки [PERSON] у 2006 році з реєстрації відповідачами та їх представниками суду не надано. Щодо визнання недійсним договору\~купівлі-продажу\~від 31.08.2006\~року №8098\~квартири [ADDRESS] ,\~за яким\~ [PERSON] продав,\~а [PERSON] \~купила квартиру\~ [ADDRESS] ,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Львівського\~міського нотаріального\~округу Бєлопольською\~І.Р.\~та визнання\~недійсним договору\~купівлі-продажу\~№4409,\~посвідчений 01.12.2017\~року приватним\~нотаріусом Львівського\~міського нотаріального\~округу Магировською\~О.В.,\~за яким\~ [PERSON] \~продала,\~а [PERSON] \~купила квартиру\~ [ADDRESS] \~суд приходить\~до наступного\~висновку. Так, згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В абзаці 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» №9 від 06.11.2009 року відповідно до ст. 215 та ст.216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, вищевказані договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладені з порушенням ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України, а тому підлягають визнанню недійсними, оскільки такі укладено після проведення приватизації вказаної квартири на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації від 28.08.2006 року №1504, яке визнано судом недійсним.

Outcome: partial