Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

17.07.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що він мешкає за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була надана йому у користування на підставі ордеру на житлове приміщення № 8160 серія Б від 28.09.1989. Крім нього у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] - його син. Проте відповідач з 2000 року з`їхав з вказаної квартири, в ній не проживає та до неї не з`являється, господарство не веде, комунальні послуги не сплачує, особистих його речей в квартирі немає. Вирішення питання по суті дозволить позивачеві владнати питання сплати комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих, та вартість яких для нього не посильна. Зазначає, що всі рахунки на оплату комунальних послуг відкриті на нього. Позивач самостійно проводить ремонт та несе затрати самостійно, натомість відповідач не цікавиться долею батька та станом квартири, не приїздить навіть до квартири. Вважає, що Відповідач не користується квартирою понад шести місяців без поважних причин, поведінка відповідача свідчить про втрату інтересі до цього житла. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.10.2018 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено. Визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, судовий збір за звернення з позовом в сумі 704 гривни 80 копійок ( сімсот чотири гривни 80 копійок). 08.04.2019 відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2019 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду задоволено, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.12.2018 року по цивільній справі №638/10186/18 скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. 25.07.2019 відповідач [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що він за взаємною згодою батьків, батька [PERSON] та матері [PERSON] , був зареєстрований та фактично мешкав зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З 2000 по 2012 роки він навчався у загальноосвітній школі №58 м. Харкова, а з 2012 по 2015 - в НТУ «ХПІ», що обумовило періодичність, а іноді і тривалість його проживання зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , бо його батько є інвалідом І-ої групи по зору. Зазначає, що ніколи не відмовлявся від житла у квартирі батька, регулярно брав довідки про навчання для оформлення субсидії на оплату комунальних послуг, а коли його матеріальне становище покращилось - приймав учать у сплаті комунальних платежів та почав ремонт у квартирі, так як вона знаходиться у вкрай занедбаному стані. Відповідач [PERSON] також зазначає, що перебуває на військовому обліку у Шевченківському РВК м. Харкова. Просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. Також 25.07.2019 відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив поновити його порушене право на користування житловим приміщенням у кв. [ADDRESS] , визнавши недійсним свідоцтво про право власності, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна ВК ХМР від 20.02.2019 за реєстраційним номером 1-19-293142 на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду за №127, та витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що [PERSON] є його батьком, з яким він постійно проживав за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Його мати [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] зазначив, що у період коли заочне рішення Дзержинського районного суду м.\~Харкова від 20.12.2018, яким його, [PERSON] , було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме у кв. [ADDRESS] , перебувало у силі, його батько позивач у справі [PERSON] приватизував спірну квартиру і на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.2019 за реєстраційним номером 1-19-293142 набув одноособово право власності на кв. [ADDRESS] . Після цього на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жиляєвою Н.В. 18.04.2019, квартира була продана [PERSON] [PERSON] . Підставою для вчинення даного правочину стала приватизація, яка була здійснена внаслідок порушення його прав на спірну квартиру. Згоду на приватизацію житла він не надавав, у зв`язку з чим вважає, що приватизація квартири і подальше її відчуження відбулись незаконно, а тому [PERSON] володіє квартирою також незаконно. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.07.2019 клопотання представника відповідача по первинному позову задоволено, об`єднано в одне провадження первинний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, відділ приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, приватний нотаріус ХМНО Жиляєва Ніна Володимирівна, про поновлення порушеного права, визнання свідоцтва про права власності недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння. Цією ухвалою заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, заборонено відчуження та будь-які інші правочини з квартирою [ADDRESS] до розгляду справи по суті. 21.12.2019 відповідачем 2 за зустрічним позовом [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт його постійного проживання з Позивачем за первинним позовом [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , а також про поважність причин відсутності у вказаному житловому приміщені понад 6 місяців. Більш того, в заявах до суду Позивач за зустрічним позовом [PERSON] неодноразово зазначає про те, що його постійним місцем проживання була квартира його матері [PERSON] квартира [ADDRESS] . Зазначена адреса міститься і в наданих Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] доказах -документах, як адреса для листування. Також Відповідач 2, [PERSON] зазначила, що не є поважними причинами непроживання у вказаному житловому приміщені причини, що зазначаються Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , як то навчання у загальноосвітній школі № 58 м. Харкова у період з 2000р. по 2012 р., навчання в у НДУ «ХПІ» у період з 2012 р. по 2015 р., оскільки ці учбові заклади знаходяться у межах м.\~Харкова. Відповідач 2 за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що не є поважною причиною непроживання у вказаному житловому приміщенні і наявність у Позивача за первинним позовом [PERSON] захворювання зору. Зазначає, що надання позивачем за зустрічним позовом [PERSON] довідок про навчання для отримання субсидії на сплату комунальних послуг не має доказового значення для встановлення факту проживання у житловому приміщенні, як і не має доказового значення факт його перебування на військовому обліку за місцем реєстрації. Оплата теплопостачання у сумі 500 грн. 02.05.2018 та у сумі 250 грн. 01.06.2018, як і придбання будівельних матеріалів і проведення ремонтних робіт в одній із кімнат квартири у квітні-травні 2018 не є безумовним підтвердженням факту проживання Позивача за зустрічним позовом [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Зазначає, що придбання частини будівельних матеріалів саме Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не підтверджена, оскільки вони придбані згідно чеку [PERSON] . Доводи та докази Позивача за первинним позовом [PERSON] про непроживання Позивача за зустрічним позовом [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не спростовані. На користь факту непроживання [PERSON] у вказаному житловому приміщенні з власної ініціативи, не користування цим житловим приміщенням свідчать акти за підписом свідків, довідки про заборгованість по сплаті комунальних послуг. Станом на час придбання [PERSON] зазначеного житлового приміщення по сплаті спожитих комунальних послуг мались значні борги, що свідчить про те, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не приймав участь в їх оплаті. В той же час, як вбачається, Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не тільки не проживав у зазначеному житловому приміщенні, але й не виконував обов`язки по утриманню даного житлового приміщення. З грудня 2017 р. [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , постійно поживали у [ADDRESS] . За даною адресою вона та донька були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. Тобто протягом більше року, а фактично 1 рік та 4 місяці, [PERSON] проживала по сусідству з Позивачем за первинним позовом [PERSON] . За весь цей час вона ніколи не бачила Позивача за зустрічним позовом [PERSON] . Під час огляду квартири [ADDRESS] вона не бачила у ній будь-яких речей Позивача за зустрічним позовом [PERSON] . У квартирі лише було одне спальне місце, одна шафа, холодильник, телевізор, стіл та стільці, а також речі Позивача за первинним позовом [PERSON] . Квартира була у антисанітарних умовах, було брудно, розбиті вікна, а вхідні двері старі та з пошкодженнями. Будь-яких ознак проживання у квартирі будь-кого, окрім Позивача за первинним позовом [PERSON] , не було. Зазначає, що у зустрічній позовній заяві відсутні доводи та докази порушення порядку приватизації квартири [ADDRESS] , а також відсутні доводи та докази незаконності та невідповідності чинному законодавству розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна ВК Харківської міської ради від 20.02.2019 за реєстраційним номером 1-19-293142. Оскільки на момент приватизації Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не проживав в квартирі, і надані для приватизації квартири документи відповідають дійсності, рішення про приватизацію квартири на ім`я Позивача за первинним позовом [PERSON] є правомірним. А отже, відсутні підстави для скасування свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , що отримане в процесі приватизації, як і відсутні підстави для витребування у неї зазначеного майна. Поряд з цим у відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач2 зазначає, що вона є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , оскільки зазначену квартиру вона придбала на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2019, та просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Від приватного нотаріуса ХМНО Жиляєвої Н.В. надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності. 19.06.2019 відповідачем за первинним позовом позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано клопотання про долучення доказів. 27.05.2020 та 02.02.2021 відповідачем-2 за зустрічним позовом [PERSON] подано клопотання про долучення доказів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що зазначені у позовні заяві. Додатково зазначив, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ніколи не проживав, особистих його речей в квартирі не було. Також у його сина не було ключів від вхідних дверей квартири і він за їх отриманням до позивача не звертався. Крім того, відповідач [PERSON] протягом всього часу не вчиняв спроб вселитися у квартиру, з питань проживання у ній до [PERSON] , а також до будь-яких органів не звертався, потреби у цьому житловому приміщенні і інтересу до нього не проявляв, оскільки був забезпечений житлом за місцем реєстрації матері [PERSON] . Будь-яких перешкод щодо проживання в квартирі [PERSON] він йому не створював. Поодинокі випадки, коли [PERSON] приходив до позивача з метою відвідати батька закінчувались сварками на ґрунті різниці поглядів та способу життя один одного. Просив суд задовольнити позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити повністю. Позивач зазначив, що він не міг оплачувати великі суми боргів за квартиру, які створені були, так як обліковувалися дві особи за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] з 1994 року не мешкав за вказаною адресою. З моменту народження син мешкав з його мамою на [PERSON] в м. Харків. Коли сину було п`ять років позивачеві [PERSON] взагалі відмовили у спілкуванні з сином [PERSON] . У школу син ходив за місцем мешкання колишньої дружини. У подальшому після закінчення школи навчався у ВУЗІ. Оформленнями субсидій на оплату вказаної квартири займалась сестра позивача, як ця процедура відбувалась позивачеві не було відомо. Відповідач за первинним позовом-позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надав, про причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні 08 вересня 2021 року повідомив, що батько [PERSON] вживав багато алкоголю, постійно сварився з мамою. Зазначив, що коли навчався мешкав з мамою. За стягненням аліментів не звертались. У подальшому почав навчання у ВУЗІ, у 2014 році припинив навчання, не здобувши вищої освіти. 2016 початок 2017 року мешкав у мами, потім поїхав до міста Миколаїв. У 2018 році до нього почали звертатися приятелі батька та пропонувати кошти, щоб той виписався. Після повернення з м. Миколаїв він приходив до квартири, проте мешкати там було неможливо, квартира перебувала у поганому стані. З березня 2019 року він дізнався, що він знятий з реєстраційного обліку. Констатував, що квартира перебувала у жахливому стані, лічильників на обрахунок комунальних послуг не було, світла не було. Спільне господарство з батьком не вів, між ними були постійні сварки. В судовому засіданні Представник відповідача за первинним позовом-позивача за зустрічним позовом адвокат Бражніков Г.Г. ( за життя) надав пояснення, аналогічні тим, що зазначені у відзиві на позовну заяву та зустрічній позовній заяві. Просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, зустрічний позов [PERSON] просив задовольнити. Відповідач 2 за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву. Зауважила, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №6326024720 від 15.12.2017 та повідомлення про надання допомоги переміщеним особам на проживання, вона разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеними особами, та з 15.12.2017 фактично проживали за адресою [ADDRESS] , по сусідству з [PERSON] , який у квартирі [ADDRESS] проживав один. [PERSON] в квартирі не проживав, його речей в квартирі не було. Просила суд задовольнити вимоги позовної заяви [PERSON] , у задоволенні зустрічного позову [PERSON] -відмовити. Представник відповідача 2 за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Бондаренко О.В. просила суд задовольнити первинний позов [PERSON] , у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Пояснила, що відповідачем у справі позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду будь-яких доказів, що підтверджують поважність причин не проживання у квартирі [ADDRESS] , порушення його прав внаслідок приватизації житла. Будь-яких порушень при приватизації житла не допущено. [PERSON] не є власником житла, а отже вимога про витребування квартири [ADDRESS] у [PERSON] є безпідставною. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жиляєва Н.В. надала заяву з проханням слухати справу за її відсутності, ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі прийшов до наступного. Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 8160 від 28 вересня 1989 року двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] була надана ВК Харківської міської ради для проживання [PERSON] . Вказана квартира була йому надана одному. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 24.09.1994 року Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис 1177. Відповідно до довідки з місця проживання та склад сім`ї та прописки від 24 квітня 2018 року, виданої КП « Жилкомсервіс» дільниця № 5 та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №3270с303-dbc0-4f56-bf75-faa3de7c-5be від 03.01.2019 за вказаною адресою зареєстровано [PERSON] (дата реєстрації 01.11.1989), як основного наймача, та [PERSON] (дата реєстрації 24.09.1994) як сина наймача. Адресою реєстрації місця проживання в паспорті громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] зазначено: [ADDRESS] . Довідкою МСЕК серії [NUMBER] підтверджується те, що [PERSON] є інвалідом першої групи по зору безстроково. З наданого відповідачем [PERSON] копії атестату про повну загальну середню освіту серії [NUMBER] від 11.05.2012 [PERSON] закінчив у 2012 році Харківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №58 Харківської міської Ради Харківської області, яка знаходиться за адресою м. Харків проспект Ювілейний 53б( Салтівський район). Згідно з повідомленням Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 12.08.2013 [PERSON] зараховано на 1 курс НТУ «ХПІ» за спеціальністю Акустотехніка. На поштову конверті, яким було надіслане зазначене повідомлення, зазначена адреса відповідача [PERSON] : [ADDRESS] . Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № [NUMBER] [PERSON] перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в Шевченківському РВК м. Харкова. Відповідно до наданих разом з позовною заявою копій даних про сплату комунальних послуг, оплата за адресою [ADDRESS] проводиться за двох осіб, всі рахунки відкриті на ім`я позивача [PERSON] . Суд констатує великі суми заборгованості по сплаті комунальних послуг станом на час звернення позивача [PERSON] з даним позовом до суду. Згідно з дублікатами квитанцій АТКБ «Приватбанк» №0.0.1025117829.1 від 30.04.2018 та №0.0.1049780608.1 від 31.05.2018 сплачено за послуги теплопостачання в квартирі [ADDRESS] за березень 2018 року 600\~грн.\~00\~коп. та за квітень 2018 року 250 грн. 00 коп., платник - [PERSON] . Відповідачем [PERSON] надано суду копії фіскального чеку 3000368065 та накладної відпуску товару № Усл/Н2-0002538 від 28.04.2018 в ТОВ «Епіцентр К», згідно яких 28.04.2018 було придбано металеві двері, які згідно заявки на доставку товару та Акту здачі-прийняття робіт Усл/Н2-0002538 від 28.04.2018 в подальшому повинні були бути доставлені замовнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також копії накладної №4-99/ОС від 08.05.2018 на придбання будівельних матеріалів на суму 1162 грн.50 коп. та фіскального чеку 3000368065 ТОВ «Епіцентр К» від 31.05.2018 на придбання будівельних матеріалів на суму 1096 грн.74 коп. Однак, відповідно до листа ТОВ «Епіцентр К» №10033 від 31.12.2019 у період з 01.04.2018 по 30.04.2018 було здійснено придбання товару- металеві двері та замовлено послугу доставки на адресу: [ADDRESS] фізичною особою [PERSON] . До листа додано завірені ТОВ «Епіцентр К» товарний чек №Кнк/Н2-0304417 від 28.04.2018 та акт здачі-приймання робіт №Усл/Н2- 0002538 від 28.04.2018. Також частина будівельних матеріалів придбана згідно фіскального чеку [PERSON] за пред`явленням банківської картки. Відповідно до листа ГУНП в Харківській області №154аз/119-25/01-2020 від 02.01.2020 та листа Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області №3/119-60/05-2020а/з 23.04.2018 в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області буда зареєстрована заява гр. [PERSON] за №15166 щодо протиправних дій з боку його сина. Згідно висновку Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області від 26.04.2018 до Шевченківського ВП (м.Харків) ГУНП в Харківській області 23.04.2018 надійшов виклик від оператора «102» про те, шо за адресою: [ADDRESS] , сварка з сином. На місце виїхав наряд поліції УПП м.\~Харків ст. лейтенант поліції [PERSON] .. По прибуттю наряду поліції було з`ясовано, що поліцію викликав та написав заяву гр. [PERSON] , 1962 р.н., мешкає: [ADDRESS] в якій прохає прийняти міри до свого сина [PERSON] , 1994 р.н., який вчинив сварку та пошкодив майно. В ході розгляду матеріалу неодноразово здійснювались виходи на вищезазначену адресу для з`ясування обставин, але двері ніхто не відчинив. В приватній усній бесіді з сусідами було з`ясовано, що заявник мешкає сам, а син мешкає в іншому місці, але іноді до нього приїжджає, так як батько веде антигромадський спосіб життя. Судом досліджено акт про не проживання від 26 квітня 2018 року, складений [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , де зазначено, що з 2000 року відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не мешкає. Такий же акт складено [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , де також зазначено про не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , з 2000 року. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також в своїх заявах підтверджують відсутність за вказаною адресою інших мешканців, окрім позивача [PERSON] . Судом також досліджено акт від 03.09.2020, складений сусідами позивача за первинним позовом [PERSON] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та завірений депутатом Харківської міської ради Ларченко В.Н., в якому зазначено, що в квартирі [ADDRESS] у період до квітня 2019 року постійно проживала лише одна особа, [PERSON] , будь-які інші особи з ним не проживали. [PERSON] добре запам`ятався сусідам, оскільки мав вади зору та зловживав алкогольними напоями, він завжди ходив у брудному та смердючому одязі, був неохайним. З квартири [PERSON] доносився неприємний запах, вхідні двері квартири були брудні та обшарпані, зовні вікна в квартирі завжди виглядали брудними, а тому у них створювалось враження про антисанітарні умови в квартирі. Приблизно у 2014 році в квартирі [PERSON] сталася пожежа. До [PERSON] постійно приходили невідомі особи, які за зовнішнім виглядом зловживали алкогольними напоями. [PERSON] їм не відомий, бачили, що декілька разів до [PERSON] приходив молодий хлопець. Факт непроживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] також підтвердили під час допиту в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] .. Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що спірна квартира була в занедбаному стані, мала величезні борги за комунальні послуги. Про те, що у [PERSON] є син нікому з сусідів не було відомо, так як [PERSON] ніколи не мешкав за вказаною адресою. Свідок [PERSON] повідомив, що він робив у спірній квартирі ремонт на прохання [PERSON] . Коли він вперше прийшов подивитися на обсяги ремонту, то побачив, що у вказаній квартирі з меблів був лише диван, вікна були вибиті. В квартирі було багато тарганів, вхідні двері вибиті, кухня не була придатна для перебування там, води не було. Нормальна людина не змогла б там мешкати. Свідок [PERSON] повідомила, що з позивачем [PERSON] перебувала у шлюбі. Від вказаного шлюбу мають сина- [PERSON] . Зазначила, що після розлучення сина було зареєстровано у спірній квартирі у 1994 році. Проте весь час мешкав разом з нею за її адресою, навчався у школі до її закінчення, а потів у інституті три роки. Коли після цього колись поїхав до батька на [PERSON] , то побачив, що квартира у жахливому стані. Тоді свідок запропонувала продати вказану квартиру, а кошти розділити між батьком та сином, проте [PERSON] не погодився. У подальшому син [PERSON] знайшов роботу в іншому місті та поїхав туди. У подальшому виникло питання військового обліку і син повернувся до Харкова, і знову виникло питання до батька щодо квартири, проте [PERSON] не давав мешкати сину у вказаній квартирі, постійно вимагав у нього кошти. Крім того у квартирі була відсутня електроенергія, а робота сина була пов`язана з комп`ютером, тому він не міг у вказаній квартирі працювати. У подальшому виникло питання ремонту, проте відремонтувати квартиру так і не вдалося. У 2016-2018 роках син працював у місті Київ та мешкав там у хостелі, коли приїздив до м. Харків, мешкав у матері Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Відповідно до ст. 71 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 09.12.2020 у справі №209/2642/18. Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.07.2018 року, у справі №\~754/15850/15-ц факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно положень абз. 8 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні довідка про реєстрацію місця проживання це документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, а отже такий документ не підтверджує факт проживання за певною адресою. Відмітка у паспорті про реєстрацію не має значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. Місце реєстрації та місце постійного проживання не є тотожними поняттями, а відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання, за відсутності інших достатніх, належних і достовірних доказів, не є безспірним доказом проживання особи у конкретному жилому приміщенні. Відсутність або наявність факту реєстрації за певним місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Аналогічні правові позиції містяться в ухвалі ВССУ від 27.11.2013 року (ЄДРСРУ № 35732243, Провадження № 6-41137св13), в ухвалі ВССУ від 21.05.2014 року (ЄДРСРУ № 38930106, Провадження № 6-11521св14), в ухвалі ВССУ від 28.01.2015 року (ЄДРСРУ № 42768191, Провадження № 6-47211св13), у Постанові ВСУ від 01.07.2015 року (Провадження № 6-396цс15). Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року №\~\~9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" також роз`яснив, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приймаючи до уваги, що відповідач за первинним позовом [PERSON] не проживає щонайменше з 2000 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , жилим приміщенням не користуються, будь-якої домовленості щодо користуванням житлом між сторонами не встановлено, суд вважає, що є підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад шість місяців відповідач [PERSON] суду не надав. Також суду не надано доказів того, що відповідачу [PERSON] будь-хто заважав користуватись квартирою, або повернутись до проживання у цій квартирі. Вселитись до квартири він не намагався та квартирою не цікавився, витрати по утриманню житла та сплаті комунальних послуг не ніс, добровільно вибув до іншого місця проживання, його особистих речей в квартирі немає. Поряд з цим, відповідачем [PERSON] не наведено підстав для визнання його тимчасово відсутнім в квартирі [ADDRESS] з поважних причин відповідно до вимог п.1, 2 ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР. За весь період своєї відсутності за місцем реєстрації він жодного разу не подавали до житлово-експлуатаційної організації відповідних заяв про свою тимчасову відсутність. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] про поновлення порушеного права слід відмовити. Суд зауважує, що під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, однак юридичним наслідком визнання судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Також судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право власності, серії [NUMBER] , виданого Відділом приватизації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, на підставі Розпорядження відділу приватизації житлового фонду від 20.02.2019 №127 власником квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,0 кв.м., є [PERSON] . Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.03.2019. Отже, право власності на зазначені квартиру позивач [PERSON] набув в результаті її приватизації. З наданих листом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради за №1560 від 06.02.2020 копій документів з приватизаційної справи на квартиру [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] звернувся 16.02.2019 до начальника відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації із заявою про передачу у приватну власність двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . До заяви додано довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.02.2019, згідно з якою за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа [PERSON] . Також до заяви додано копію ордеру на житлове приміщення №8160 від 28.04.1989, довідки ХОУ ПАТ «Ощадбанк» №118.450-11/24 від 07.02.2019, згідно якої [PERSON] житловий чек не використано, а також копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] та картки платника податків. В матеріалах приватизаційної справи також містяться наступні документи: квитанція №99_5 від 25.02.2019, квитанції №11 від 15.02.2019 про оплату приватизації та надлишків житлової площі, розрахунок вартості надлишкової площі квартири, згода [PERSON] на обробку персональних даних з первинних джерел, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №156800628 від 19.02.2019 по квартирі [ADDRESS] , приватизаційне платіжне доручення №127 від 22.02.2019, розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департамента економіки та комунального майна №127 від 20.02.2019. 18.04.2019 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В. , р. 2184. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.04.2019 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.05.2019. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в якості способу захисту порушеного права обрано позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності недійсним. Разом з тим, у листі Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена наступна правова позиція щодо недійсності правочинів: «Необхідно проаналізувати використання терміна «недійсність» у цивільному законодавстві, оскільки у суддів та учасників процесу виникають певні труднощі в його розумінні. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (cт. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (cт. 1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов`язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (cт. 882); недійсності чека (cт. 1102) тощо. Це становище невиправдано розширює поняття «недійсність», підстави його застосування та правові наслідки. Зокрема, некоректним є застосування цього терміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх не чинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати недійсними документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об`єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Наведену вище правову позицію підтримує і Верховний Суд, який у постанові ВС/КГС, справа № 917/927/17 від 03.04.2018 року вказує, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, само по собі воно не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Крім того, як вбачається з ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які бувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність інших підставах, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України від 15 вересня 1992 року № 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення), яким визначено порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню. Відповідно до пункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 Положення). У відповідності до п.18 Положення громадянин, який виявив бажання здійснити приватизацію, подає до відповідного органу і довідку про склад сім`ї. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло (п.19 Положення). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Виходячи із змісту Закону України «Про приватизацію» у поєднанні з нормами ЖК України, можна дійти висновку, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Вказана правова позиція повністю підтримується у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12, в якій також зазначено, що: «Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов`язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі». Тобто, суд касаційної інстанції у питанні приватизації державного житлового фонду розвів два поняття - «постійне проживання» та «реєстрація у житловому приміщенні», які не є тотожними в частині гарантування права особи на безоплатне отримання житла. На момент приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS] у лютому 2018 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] в спірному житловому приміщенні не проживав та не був зареєстрований. Особисті речі позивача [PERSON] у в спірному приміщенні відсутні. Позивач постійно проживав у м. Харкові за іншою адресою. Враховуючи зазначені обставини, а також з огляду на відсутність доказів зберігання за [PERSON] права користування даним приміщенням, суд приходить до висновку, що розпорядження органу приватизації про передачу у власність спірного приміщення лише [PERSON] прийнято у межах ст. ст. 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду і підстав для визнання недійним свідоцтва про право власності на житло квартиру [ADDRESS] відсутні. [PERSON] під час приватизації спірної квартири подав до Відділу приватизації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради достовірну довідку (дані) щодо постійно проживаючих у квартирі осіб та дійсного складу своєї сім`ї (з однієї людини. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що дії Відділу приватизації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради з видачі розпорядження про передачу у власність [PERSON] зазначеної квартири та оспорюваного свідоцтва про право власності на житло є такими, що не суперечать закону та не посягають на будь-чиї права та інтереси, тому не знаходить підстав для визнання недійсними приватизації і свідоцтва про право власності, отримане в процесі приватизації. Суд також не може погодитися з задоволенням позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною ст. 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Отже, з урахуванням зазначених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Отже, після набуття чинності рішення суду про скасування розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру на ім`я [PERSON] квартира відповідно до положень ст. 9 ЖК України\~повинна перейти у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Таким чином, із позовом про витребування майна може звернутися територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради, у позивача за зустрічним позовом [PERSON] відсутнє право вимагати витребування квартири на свою користь, так як він не є власником квартири. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.06.2020 р. у справі №760/366/17, у якій зазначено, що відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Верховний Суд виходить з того, що житлові приміщення в жилих будинках, що належать до державного житлового фонду розподіляються спільними рішеннями адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи організації і відповідно до закону затверджуються виконавчими комітетами районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів. З урахуванням частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав належні та допустимі докази щодо наявності у нього права власності на спірну квартиру, а відповідач 2 [PERSON] користуються спірною квартирою на відповідних правових підставах на підставі договору купівлі-продажу квартири, приватизація якої здійснена відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] у встановленому законом порядку на відповідних правових підставах. Не спростовують зазначені висновки суду надані позивачем за зустрічним позовом [PERSON] копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3793, згідно з якою [PERSON] у період з 09.02.2018 по 19.03.2018 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом закритий перелом лівої велико берцової кістки зі зміщенням, перелом малої берцової кістки; копія ухвали слідчого судді Шишкіна О.В. Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2019 у справі №638/4273/19, згідно з якою скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб Харківської місцевої прокуратури та Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено частково та зобов`язано начальника Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області організувати внесення у встановленому порядку відомостей слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст.190 КК України за заявою [PERSON] від 21.03.2019; копія заяви [PERSON] від 10.04.2019 ; копія витягу з ЄРДР за № 1019220480001444 від 11.04.2019, відкритого Шевченківським ВП ГУНП в Харківській області за ч. 1 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] про скоєння відносно неї шахрайських дій з боку колишнього чоловіка [PERSON] та копія висновку ст. інспектора Шевченківського ВП (м.Харків) ГУНП в Харківській області майора поліції Фефелова В.В. від 29.12.2016, складеного за результатами перевірки заяви [PERSON] про втрату ним паспорта громадянина України, копія договору про наміри укласти договір купівлі-продажу від 02.03.2019 між [PERSON] та [PERSON] і договору про надання послуг №Б-95-4 від 20.02.2019, укладеного між АН «Квартал» та [PERSON] . За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з оплатою поштових послуг відправлення.. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої квитанції № 6983, позивач [PERSON] за подання даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., що підлягає відшкодуванню відповідачем [PERSON] . Стосовно відшкодування витрат відповідача 2 [PERSON] на правову допомогу слід зазначити, що судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).\~ Також Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10\~січня\~2010\~року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18\~лютого\~2010\~року, №37246/04). У рішенні ЄСПЛ від 28\~листопада\~2002\~року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У відповідності до ст. ст. 13, 81\~ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ст.\~10-13\~ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. \~ \~ \~ \~Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд наголошу, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даному випадку [PERSON] не надала жодного доказу на підтвердження витрат саме вказаних сум на вказані у заяві потреби. До матеріалів справи надано копію, належним чином не посвідчену договору про надання правничої допомоги від 20 грудня 2019 року, та орієнтовний розрахунок суми судових витрат [PERSON] по вказаній справі. Інших документально підтверджених доказів понесення [PERSON] витрат на отримання правничої допомоги не надано. На підставі викладеного, суд вважає що витрати на надання правничої допомоги [PERSON] не є такими, що підлягають стягненню. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved