Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-18 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у праві спільної власності, стягнення грошової компенсації вартості частини квартири, що є у спільній частковій власності, визнання права власності. Свої вимоги мотивували тим, що вони та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних долях. Спільне користування квартирою є неможливим через неприязні відносини та неможливість досягнення згоди про порядок користування спільною квартирою. Крім того, з 2005 року у спірній квартирі проживають квартиранти. Відповідачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Також у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за № 755/15477/21 позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, вселення. Згідно звіту про проведення незалежної оцінки житлової однокімнатної квартири від 06 грудня 2021 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на дату оцінки становить у розмірі 576 000,00 грн. У зв`язку з чим просять припинити право власності [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] , шляхом виплати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошової компенсації вартості ј частини квартири [ADDRESS] у розмірі 144 000,00 грн., визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] по 1/12 частини за кожним. 21 січня 2022 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у праві спільної власності залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 24 жовтня 2022 року ухвалою суду відзив відповідача [PERSON] на позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності на частку у праві спільної власності повернуто заявнику без розгляду. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Позивачі та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних долях (а.с. 8, 9). Згідно звіту про проведення незалежної оцінки житлової однокімнатної квартири від 06 грудня 2021 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на дату оцінки становить у розмірі 576 000,00 грн. (а.с. 14-21). Позивачі просять припинити право власності [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] , шляхом виплати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошової компенсації вартості ј частини квартири [ADDRESS] у розмірі 144 000,00 грн., визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] по 1/12 частини за кожним. Підставами для задоволення позовних вимог позивачами зазначено, що спільне користування квартирою є неможливим через неприязні відносини та неможливістю досягнення згоди про порядок користування спільною квартирою. Крім того, з 2005 року у спірній квартирі проживають квартиранти. Відповідачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Також у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за № 755/15477/21 позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, вселення. На підтвердження позовних вимог позивачем надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідно до якого [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 13), договір оренди квартири від 01 травня 2021 року, відповідно до якого позивачі передали в оренду [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-12). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим. В позовні заяві зазначено, що відповідач не проживає в спірній квартирі, оскільки там з 2005 року проживають квартиранти. Крім того, у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за № 755/15477/21 позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, вселення, що свідчить про перешкоди у користуванні відповідачем його правом власності. Наявність у відповідача на праві власності іншого житлового приміщення не є підставою для твердження, що припинення права власності на спірну квартиру не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Крім того, судом встановлено, що сторони по справі мають право власності на рівні частини квартири [ADDRESS] та не проживають у даній квартирі. Отже, позивачами не доведено умови, за яких є можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на викладене, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у праві спільної власності, стягнення грошової компенсації вартості частини квартири, що є у спільній частковій власності, визнання права власності. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Крім того, з метою компенсації відповідачеві вартості зазначеної частки квартири, позивачем [PERSON] на депозитний рахунок суду було внесено суму в розмірі 144 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № МС3К-КАР6-ХТ73-3В5Т від 09 грудня 2021 року (а.с. 6). Депозитний рахунок суду не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум, кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, а сума у розмірі 144 000,00 грн, яка складає 1/4 частину вартості спірного майна була зарахована на депозитний рахунок суду, то вона підлягає поверненню позивачу [PERSON] .

Outcome: dismissed