Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Савіхіна А.М. подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутності представника банку, позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] викликався до суду в порядку, встановленому ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов не визнала повністю, просить застосувати строки позовної давності та розглядати справу в її відсутності. Інші клопотання не надходили. Інші процесуальні дії у справі не вчинялися. Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 18.12.2014 року був укладений договір про надання банківських послуг, що стверджується анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 18.12.2014 року. За даним договором відповідач [PERSON] отримав в користування 19959,54 грн, що підтверджується випискою банку по особовому рахунку відповідача. Суд вважає, що між позивачем та відповідачем склалися зобов`язальні правовідносини з приводу позики грошей. Згідно ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобов`язань за цим договором, порушив свої зобов`язання по поверненню суми позики за цим договором. Відповідач на даний час не повернув заборгованість в сумі 19959 гривень 54 копійки, станом на 21.02.2017 року яка виникла з 18.12.2014 року. Таким чином, заборгованість відповідача за договором № б/н від 18.12.2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , станом на 21.02.2017 року становить 19959 гривень 54 копійки. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на\~ Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:\~www.privatbank.ua як невід`ємні частини договору позику у вигляді вказаної вище анкети. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Отже відсутні\~підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, строки виконання зобов`язань, розмір процентів, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та умови щодо збільшення строків позовної давності до 50 років. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд, з огляду на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17 вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, збільшення строків позовної давності, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи щодо прямої\~вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і\~правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих\~умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у\~статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою\~статті 1 ЦК України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у\~статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша\~статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»\~(далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою\~статті 11 Закону № 1023-XII\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов не визнала повністю та заявила про застосування строків позовної давності. Судом встановлено, що відповідач підписав 18.12.2014 року договір про надання банківських послуг, що стверджується анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Безпосередньо укладений між сторонами договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення коштів (користування ними). Представник позивача стверджує, що відповідач не повертає заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 18.12.2014 року не вказано строк повернення позики, тому, суд вважає, що позика за вказаним вище договором відповідачем мала бути повернена протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Суд вважає, що позивач вперше пред`явив вимогу про повернення грошей, шляхом звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача 15.09.2017 року, що стверджується ухвалою про відкриття провадження в справі №717/996/17, проте позов в даній справі був залишений без розгляду ухвалою суду від 09.01.2018 року. Позивач в подальшому також звертався до відповідача з вимогами про повернення заборгованості шляхом подачі позовів до суду, що підтверджується ухвалами суду від 21.03.2018 року по справі № 717/208/18, від 08.05.2019 року по справі № 717/64/19, від 13.01.2020 року по справі № 717/1081/19, від 30.12.2020 року по справі № 717/1086/20 від 19.04.2021 року по справі № 717/236/21 від 24.06.2021 року по справі № 717/690/21, від 18.06.2021 року по справі № 717/850/21, від 07.10.2021 року по справі № 717/1355/21, від 23.12.2021 року по справі № 717/1269/21, від 14.04.2022 року по справі № 717/208/22. Представник позивача в порушення ст.81 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження кінцевого термін повернення позики відповідачем. Банк звернувся до суду з даним позовом до відповідача лише 28.05.2022 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Суд вважає, що в даному випадку слід застосувати строки позовної давності виходячи з такого. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~Згідно із частинами третьою та четвертою\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний\~законом\~інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). За частиною першою\~статті 265 ЦК України\~залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що позивач довідався про порушення свого права відповідачем у вересні 2017 року та звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, який був залишений судоми без розгляду. Велика Палата Верховного Суду по справі № 904/3405/19 наголосила, що відповідно до\~статті 265 ЦК України\~залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Представники позивача в порушення ст.81 ЦПК України не надали суду доказів, які підтверджують, що сторони відповідно до положення частини першої\~статті 259\~ЦК України сторони домовлялись про зміну тривалості позовної давності (збільшення), а також, що відповідач вчиняла дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та не надав суду доказів поважності причин пропущення строків позовної давності. Враховуючи наведені вище обставини та законодавство, яке регулює кредитні та зобов`язальні правовідносини, суд вважає, що позовна заява акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню повністю і в позові слід відмовити повністю в зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявила позивачка. \~ \~ \~ \~На підставі, ст. ст. ст.252-258,261,267,525,526,530,610 - 612,623,625,629,631,1046 - 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed