Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

До Франківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини У позовній заяві позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із ним. Короткий зміст заяв по суті справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30 березня 2013 року між ним та відповідачкою по справі [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від подружнього життя в них народився син [PERSON] 17.05.2013 [INFO] . 04 грудня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення малолітній син вже декілька років проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . У весь цей час син перебуває на його утримані, він одноособово займається його доглядом та вихованням, самостійно дбає про його здоров`я, навчання, розвиток та добробут. Зазначає, що створив усі необхідні й достатні умови для повноцінного життя дитини, самостійно повністю матеріально забезпечує його. Мати сина [PERSON] ніде не працює, не має самостійного доходу, за бажанням має можливість зустрічатися та бачитися з сином у будь-який час для виконання своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з цим, для документального визначення місця проживання дитини та забезпечення її соціального захисту, її прав та інтересів позивач запропонував відповідачу укласти нотаріально завірений договір про визначення місця проживання сина зі ним, однак вона відмовилася. Оскільки фактично згоди щодо місця проживання малолітнього сина з відповідачкою не досягнуто позивач змушений звернутися до суду. На підставі вищенаведеного просить задовольнити позов. Відзив на позовну заяву не надходив. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.09.2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 17.10.2022. В судове засідання 17.10.2022 учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання. Від третьої особи - органу опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. Від позивача до суду надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності та зобов`язання органу опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради надати суду письмовий висновок про можливість проживання малолітнього сина разом з ним. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова, від 17.10.2022 доручено органу опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради надати суду письмовий висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). В підготовчому засіданні оголошено перерву до 11 год. 00 хв. 28.11.2022. В судове засідання 28.11.2022 учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання. У зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 14.12.2022 о 10 год. 30 хв. 12.12.2022 року на адресу суду від третьої особи органу опіки та піклування подано клопотання про неможливість надання висновку про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , у зв`язку з перебуванням [PERSON] за кордоном. В судове засідання 14.12.2022 учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання. У зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 30.12.2022 о 10 год. 00 хв. 30.12.2022 року позивач в судове засідання не з`явився, при цьому подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві. 30.12.2022 року відповідач в судове засідання не з`явилася, надіслала на електронну адресу суду заяву відповідно до якої не заперечує проти задоволення позовних вимог та визначення місця проживання сина разом із батьком, просить справу розглянути без її участі. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами справи. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно зі ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно з рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/5700/17 від 04.12.217 позивач [PERSON] 30 березня 2013 року уклав шлюб з [PERSON] , що був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис 373. Внаслідок укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Даним рішенням шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище дружини при розірвані шлюбу було змінено на « [PERSON] ». Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 травня 2013 року, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, у сторін під час перебування у шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , Згідно з довідкою № 26 від 24.06.2022 року з місця проживання про склад сім`ї і прописки за адресою: [ADDRESS] , в квартирі зареєстровано 2 особи [PERSON] (батько) та [PERSON] (син). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20457454 від 03.10.2008, квартира за адресою по [ADDRESS] , в якій постійно проживає позивач з сином, належить на праві власності [PERSON] , що за поясненнями позивача є його матір`ю. Згідно з копією витягу з технічного паспорта квартира за адресою по [ADDRESS] складається з трьох кімнат, загальна площа квартири 64,7 кв.м. Відповідно до характеристики з місця навчання [PERSON] - учня 3-Є класу СЗШ 97 м. Львова зовнішній вигляд учня завжди охайний, шкільне приладдя в порядку. Батько приділяє належну увагу вихованню сина, систематично відвідує школу, цікавиться не лише успіхами сина, але й справами класу, стосунками сина з однокласниками, психоемоційним станом, його самопочуттям. Бере активну участь в класних батьківських зборах, конференціях, залучається до вирішення організаційних питань класу. Є членом батьківського комітету. Користується авторитетом серед інших батьків. Від батька син отримує багато любові та уваги. Батько турбується про всебічних розвиток дитини. Відповідно до довідки ТОВ «Гал-кабель Трейд» від 20.06.2022 позивач займає посаду директора на даному підприємстві з 08.10.2018 року, дохід за період з 01.12.2021 по 31.05.2022 склав 63 349,16 грн. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 07.08.2021 позивач є власником транспортного засобу марки RENAULT KANGOO д.р.н. [NUMBER] . На момент звернення позивача до суду з вищезазначеним позовом вони з позивачем не могли дійти спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитина на постійній основі, однак, на даний час змінилося її місце проживання та загалом обставини її життя. Зазаначає, що у неї відсутнє власне житло та постійний дохід, а тому вона не заперечує щодо визначення місця проживання сина з батьком [PERSON] . Отже, з врахуванням зміни обставин, що склалися у житті відповідача, вона повністю визнає заявлені позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Законодавчими положеннями статті 171 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Аналогічний підхід до вирішення спору між батьками про місце проживання дитини запроваджено і Верховним Судом при розгляді справи №756/13187/17 в постанові від 30 березня 2021 року, в постанові від 29.11.2017 року справа № 344/17748/15-ц та правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім того, відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини. Щодо поданого органом опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради клопотання про неможливість надання висновку про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, з підстав перебуванням [PERSON] за кордоном - суд зазначає наступне. Ухвалою суду доручено органу опіки та піклування надати суду письмовий висновок щодо можливого визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, зокрема встановити здатність та можливість батьків, що проживають після розлучення окремо виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею, шляхом обстеження умов проживання дитини, встановлення обставин фактичного проживання дитини з батьком, обставин, які б перешкоджали проживанню дитини з ним, якщо такі є, а саме зловживання ним спиртними напоями або наркотичними засобами та інших фактів аморальної поведінки, яка може зашкодити розвитку дитини. Суд звертає увагу, що тривале перебування одного із батьків за кордоном не звільняє від обов`язку уповноваженого органу опіки та піклування вчиняти дії щодо встановлнення можливості чи неможливості проживання дитини з батьком та встановлення обставин, які цьому перешкоджають. Вчинення уповноваженим органом інших дій відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ України від 24 вересня 2008 року за № 866 (зі змінами та доповненнями). Сімейним кодексом України та наведеним вище Порядком не передбачено відмови органом опіки та піклування у визначенні місця проживання дитини за відсутності одного із батьків, який тривалий час перебуває за кордоном. Одночасно суд зауважує, що уповноваженим органом опіки та піклування не встановлено перепон щодо можливості проживання малолітнього сина з батьком. Однак, достовірно встановлено, що дитина тривалий час після розлучення проживає з батьком, а матір дитини виїхала за кордон та проживає у Федеративній Респібліці Німеччина . З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що позиція органу опіки та піклування про неможливість надання письмового висновку про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, не вмотивована належним чином, суперечить дійсним обставинам справи та не відповідає інтересам дитини, яка фактично тривалий час проживає з батьком. Дана позиція не може бути врахована при ухваленні рішення в цій справі. Окрім того, суд також звертає увагу, що проживання дитини із позивачем саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що до задоволення не підлягає, оскільки такий факт не позбавляє права позивача вимагати визначення місця проживання дитини в судовому порядку, а визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечить її інтересам, не змінює її сталі та сформованні соціальні зв`язки. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 18.03.2021 у справі № 288/39/20. Документальне визначення проживання сина з батьком та підтвердження даних обставин необхідне не лише для повноцінної реалізації прав щодо свого сина, батьком, що самостійно виховує дитину, а й для забезпечення соціального захисту дитини та отримання однакових можливостей дитини для реалізації своїх законних прав та інтересів поряд із іншими дітьми, чиє місце проживання офіційно визначене зокрема, це стосується можливості виїзду за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном без згоди того із батьків, хто проживає окремо, в порядку, передбаченому ст. 157 Сімейного кодексу України. Дані обставини також впливають на підстави стягнення аліментів, встановлення графіку зустрічей іншого з батьків з дитиною, щоб уникнути можливих подальших непорозумінь між батьками. Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, позивачем по справі, суд не позбавляє матері, відповідача по справі, права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь у його вихованні. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Окрім того, згідно встановлених судом обставин позивач маючи постійну роботу, стабільний дохід та постійне місце проживання має змогу забезпечити всім необхідним дитину для повноцінного життя, навчання та її розвитку. Судом не встановлено обставин, які би перешкоджали проживанню дитини [PERSON] з батьком, а саме зловживання ним спиртними напоями або наркотичними засобами та інших фактів аморальної поведінки, яка може зашкодити розвитку дитини. Отже, рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком в першу чергу необхідне для належного захисту прав та якнайкращих інтересів дитини. Обов`язкового досудового порядку врегулювання спору у даній категорії закон не містить, а визнання позову відповідачем, у тому числі під час підготовчого провадження, гарантоване законом та має наслідком задоволення позову, а не відмови у ньому. Підстав сумніватися у волевиявленні сторін немає. Згідно з ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. За наведеного правового регулювання, встановлених дійсних обставин справи суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відомості, які б спростовували висновок суду чи свідчили про наявність перешкод для задоволення позову, відсутні. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №0.0.2595413591.1 від 01.07.2022 про сплату судового збору у сумі 992,40 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у сумі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.), а 50 відсотків судового збору у сумі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.) повернути позивачу з державного бюджету. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved