Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

[PERSON] \~ 09.11.2021 р. звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати, як незаконно видане, Свідоцтво про право власності від\~11.12.2003 року №8-14461, видане УЖКГ Одеської міської ради, та витребувати з чужого\~незаконного володіння [PERSON] частину належної йому квартири [ADDRESS] , а саме у частині частини галереї 2 поверху розміром 7,7 кв. метри та частини горища площею 54 кв. метри, що примикають до квартири [ADDRESS] , шляхом знесення незаконно встановлених стін, дверей та стягнути з відповідачів\~ судові витрати та витрати на отримання доказів за Договором №12-10-2021 від 12.10.2021 р., що в загальній сумі становить 4081,46 грн. Позовна заява обґрунтована наступним чином. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . У червні 2021 року, приїхавши до квартири, вона побачила, що одне з вікон квартири повністю закрито, через нього не потрапляє сонячне світло\~та воно виходить у тамбур перед сходами під непрозорою покрівлею та за броньованими дверима, які облаштували відповідачі. Також, вона дізналась, що відповідачі облаштували під житло та експлуатують горище будинку, у якому вона має квартиру. Для виявлення первісного стану будинку позивачка звернулась до Одеської філії ДП «НДІ Проектреконструкція» та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (надалі «Реєстр»), та дізналася, що\~станом на 11.12.2003 року , згідно до Свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № 8-14461, виданого УЖКГ Одеської міської ради на квартиру [ADDRESS] загальною площею 67,7 кв.м. , до складу зазначеної житлової квартири входили приміщення: № 5 площею 2,5 квадратних метри, № 6 площею 2,2 квадратних метри, № 9 площею 7,7 квадратних метри, які знаходяться у прибудовах на першому поверсі під галереєю (№ 5 та № 6) та на другому поверсі (частина галереї № 9).Станом на 09.11.2016 року Висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , виданим ФОП\~ [PERSON] \~від 09.11.2016 року , зазначена квартира була розділена на дві квартири: [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м. Згідно до вказаного Висновку державним реєстратором були внесені зміни до даних Реєстру, відкритий новий розділ. Новими власниками квартири [ADDRESS] стали [PERSON] та [PERSON] . Станом на 07.04.2017 року Довідкою, виданою ФОП [PERSON] від 07.04.2017 року , було визначено, що квартира за адресою: [ADDRESS] має загальну площу 97,1 кв.м. (замість площі 43,1 кв.м. ) і «площа змінена у зв`язку із уточненням лінійних розмірів і площ приміщень, і не належить до самочинного будівництва і не являється реконструкцією згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна». 02.02.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір купівлі - продажу № 2-164 із [PERSON] , згідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] , що має загальну площу 97,1 кв.м. переходить у власність останнього .\~Позивачка вважає, що її права порушені, оскільки під час видачі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № 8-14461 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до приміщення квартири [ADDRESS] було приєднано самовільно збудовану прибудову, розташовану під галереєю на І поверсі будівлі літера «б» будинку за адресою: [ADDRESS] , що містить приміщення: № 5 площею 2,5 кв.м. та № 6 площею 2,2 кв.м., а також, було приєднано самовільно збудовану прибудову, розташовану на галереї на 2 поверсі будівлі літера «б», що містить приміщення № 9 площею 7,7 кв.м. На думку позивачки відбулось захоплення ділянки прибудинкової території, а також захоплена частина галереї, яка належить до спільної власності співвласників будинку. Реконструкція квартири [ADDRESS] , під час якої площа квартири збільшилась з 43,1 кв.м. до 97,1 кв. м. (тобто у 2,25 рази), відбулася внаслідок приєднання до квартири [ADDRESS] нежитлових приміщень горища площею 54 кв.м., яке належить до спільної власності співвласників будинку, і твердження Довідки від 07.04.2017 року щодо того, що «площа змінена у зв`язку із уточненням лінійних розмірів і площ приміщень» вважає не правдивим . Під час продажу 02.02.2018 року [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , продавці відчужили на користь покупця не тільки належне їм майно, але й привласнені [PERSON] та [PERSON] частину галереї на 2 поверсі будівлі літера «б», що містить приміщення № 9 площею 7,7 кв.м. та частину горища будівлі літера «б» площею 54 кв.м., які є спільною власністю співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2021 р. у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення її позову до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Одеська міська рада, про визнання свідоцтва про право власності недійсним, вилучення майна з чужого незаконного володіння\~ відмовлено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2021 р. було відкрито провадження в загальному позовному провадженні. 30.11.2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивачки про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує (а.с.53). 26.01.2022 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] адв. [PERSON] про перенесення судового засідання 26.01.2022 року для ознайомлення з матеріалами справи(а.с.74). 01.02.2022 року надійшло клопотання позивачки про витребування копій документів (а.с.92) та заява позивачки про долучення договору №2-164, довідки №01-15 від 07.04.2017 р., висновку №195-33 від 09.11.2016 р. та проект поділу до нього (а.с.93-98). 25.05.2022 року на електронну адресу суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] адв. [PERSON] про перенесення судового засідання 25.05.2022 року у зв`язку з існуванням військової загрози (а.с.112-113). У судовому засіданні 05.10.2022 року була присутня представниця відповідача [PERSON] адв. [PERSON] , інші відповідачі не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Про причини своєї не явки суду не повідомили. Позивачка в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.53). Судом розглянуте клопотання позивачки\~ від 01.02.2022 р. про витребування доказів (а.с.92), представник відповідача [PERSON] адв. [PERSON] заперечувала проти клопотання позивачки про витребування доказів, вважаючи його не коректним. Ухвалою суду від 05.10.2022 року клопотання позивачки про витребування доказів\~задоволено частково. Витребувано з Управління державної\~реєстрації юридичного\~департаменту Одеської\~міської ради належним чином завірені копії документів, які стали підставою для видачі Свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № 8-14461, виданого УЖКГ Одеської міської ради на квартиру [ADDRESS] загальною площею 67,7 кв.м.; \~у державного\~нотаріуса Савицької\~Олени Юліанівни\~Київської державної\~нотаріальної контори\~у місті\~Одеса \~документів, які стали підставою для складання та реєстрації Договору купівлі-продажу №2-164 від 02.02.2018 року щодо купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.143). Ухвалою суду від 05.10.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.144). 12.10.2022 року та\~ 17.10.2022 року надійшов лист з Управління державної\~реєстрації юридичного\~департаменту Одеської\~міської ради, відповідно до якого вказано, що Управління не є розпорядником запитуваної інформації та документів, а зберігачами запитуваних документів є КП «Міське агентство з приватизації житла» або КП «Бюро технічної інвентаризації ОМР (а.с.149-152). 28.11.2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] адв. [PERSON] про застосування строків позовної давності (а.с.169-172), в якому вказано, що позивачка пропустила без поважних причин строк на звернення до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № 8-14461, оскільки у 2014 році \~ [PERSON] стала власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і вже з 2014 року з її сторони виникала постійні суперечки та сварки між сусідами. Відповідно, з дати набуття права власності на житло ще у 11.12.2003 року відповідачами\~ і розпочався перебіг строку позовної давності. Тому вважає, що до позовної заяви [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності недійсним, вилучення майна з чужого незаконного володіння, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки [PERSON] не просила суд поновити строк позовної давності. Також остання зазначила, що у позовній заяві є тільки надумане припущення щодо недійсності свідоцтва про права власності на житло від 11.12.2003 року , жодних належних і допустимих доказів не наведено у позові і не надано до нього. Також від представника відповідача\~ [PERSON] \~ адв.\~ [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача (а.с.173). У судове засідання 16.01.2023 року сторони по справі не з`явились. Про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. В матеріалах справи наявні заяви від позивачки [PERSON] про розгляд справи за її відсутності та заява представника відповідача [PERSON] адв. [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та третя особа Одеська міська рада в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Про причини своєї не явки суду не повідомили, відзиви та заперечення на позовну заяву суду не надавали. У зв`язку з викладеним та на підставі ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням перебування головуючої судді по справі у відпустці з 20.01.2023 року по 01.02.2023 року включно, повний текст рішення було виготовлено 02.02.2023 року. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 02.02.2023 року. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників справи у минулих судових засіданнях, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви\~ [PERSON] просить скасувати, як незаконно видане, Свідоцтво про право власності від\~11.12.2003 року №8-14461, видане УЖКГ Одеської міської ради. Судом із\~матеріалів справи\~встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , згідно наданого позивачкою витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №27421780від 29.09.2014 року, виданого приватним нотаріусом Гурською Оксаною Віталіївною Одеського міського нотаріального округу Одеської області, на підставі договору дарування №1288, виданого 29.09.2014 року, розмір частки:1/1, загальна площа квартири 102 кв.м. (а.с.9). Самого договору дарування №1288 , на підставі чого [PERSON] володіє об`єктом нерухомості ,\~ позивачка суду не надала . Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року [PERSON] та [PERSON] здійснили продаж [PERSON] квартири [ADDRESS] \~, загальною площею 97,1, житловою 77,1 кв.м., який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., та зареєстровано за №2-164 (а.с.21,94). Згідно Інформації\~з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна № 282027530 від 29.10.2021 року 15:09:07 власником спільної часткової приватної власності квартири [ADDRESS] загальною площею 34,3 є [PERSON] . Підставою для державної реєстрації вказаної квартири був\~технічний паспорт б/н , виданий 09.11.2016 ФОП\~ [PERSON] , висновок 195-33 від 09.11.2016 р. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 32427653 від 18.11.2016 р. [PERSON] . Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» внесено запис (а.с.13-14). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна № 282030996 від 29.10.2021 року 15:17:12 власником квартири [ADDRESS] \~,загальною площею 97,1, житловою площею 77,1 кв.м. є [PERSON] (а.с.15-16). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі-продажу 2-164 від 02.02.2018 року. Довідкою ФОП Земляного В.В. вих.№01-15 від 07.04.2017 року, виданої [PERSON] та [PERSON] , вказано, що згідно проведеної технічної інвентаризації квартири [ADDRESS] , площа змінена\~ у зв`язку з уточненням лінійних розмірів і площ приміщень і не належить до самочинного будівництва та не являється реконструкцією . Загальна площа складає 97,1 кв.м. та житлова площа 77,1 кв.м. (а.с.22). Позивачкою надано також до позовної заяви копію висновку ФОП « [PERSON] » вих.№195-33 від 04.11.2016 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , який видано власникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому вказаний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна (а.с.23-27). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами\~глави 16 ЦК\~"Правочини" (статті 215-236). За приписами\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме , що зміст правочину не може суперечити\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Звертаючись до змісту\~статті 229 ЦК України\~та аналізу змісту вбачається, що в статті закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. У ч. 1 ст. 229 розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення,\~стаття 229 ЦК України\~розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином\~статтею 229 ЦК України\~наведений вичерпний перелік помилок, за наявністю яких можливо визнавати правочин недійсним. Ст.627ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз'яснено у п.19Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України)\~мають існувати\~саме на\~момент вчинення\~правочину.\~Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка щодо прав та обов`язків сторін часто супроводжує помилку щодо природи правочину, однак може мати й самостійне значення. При цьому варто брати до уваги, якщо помилка щодо прав та обов`язків викликана незнанням закону чи неправильним його тлумаченням однією зі сторін, то вона не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, помилка щодо прав та обов`язків сторін може виникати внаслідок неправильного тлумачення умов договору однією зі сторін. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що вчинені протиправні дії відповідачів привели до наступних порушень її прав: - втрата належних їй на праві сумісної власності частин приміщень загального користування площею 7,7 кв.м.(частині галереї) та 54 кв.м. (частина горища) будинку, співвласницею якого вона є; - позбавлення її можливості користування прибудинковою територією внаслідок встановлення самовільно збудованої прибудови, розташованої під галереєю на І поверсі будівлі літера «б» будинку за адресою: [ADDRESS] ; - повне припинення інсоляції частини\~ її квартири, а саме житлової кімнати [ADDRESS] площею 12,3 кв.м., внаслідок прибудови самовільно збудованої конструкції. Відповідно до п. 2-3 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»: - допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); - нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №552/7636/14-ц). Велика Палата зазначила, що у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять і\~в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в них на ці приміщення не виникає. У постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі № 598/175/15-ц колегія суду прийшла до висновків, що за своїм правовим статусом нежитлові приміщення є окремими об`єктами нерухомого майна. Вони є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин і знаходяться у власності конкретних осіб (приватній, комунальній чи державній). Це окремі, ізольовані приміщення в багатоквартирному будинку, які не належать до житлового фонду. Натомість допоміжні приміщення не є окремими об`єктами нерухомості. Вони належать до житлового фонду та знаходяться у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку. Відповідно до ч.2\~ст. 382 ЦК України\~усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Частиною першою\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі\~статтею 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої\~статті 16 ЦК України\~суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої\~статті 13 цього Кодексу. Аналіз змісту частини другої\~статті 13 ЦК України\~дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін "зловживання правом" означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у\~ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і, навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя\~статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка вказує, що постійно мешкає у Київській області, приїжджає та живе в квартирі [ADDRESS] на свята, влітку, також у вказаній квартирі періодично проживають її родичі та друзі. Суд критично ставиться до позиції позивача, що приїхавши лише в червні 2021 року до вказаної квартири побачила, що одне з вікон квартири повністю закрито, через що\~ сонячне світло не потрапляє до кімнати та воно виходить у тамбур перед сходами під непрозорою покрівлею та за броньованими дверима, які облаштували відповідачі, оскільки до цього часу [PERSON] користувалась квартирою, хоч і періодично, також в квартирі, як вона сама зазначає в позовній заяві проживали її родичі та друзі, що дає суду підстави вважати, що [PERSON] була обізнана про цю обставину . Відповідно до частини першої\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в\~Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1.\~Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire\~contra\~factum\~proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non\~concedit\~venire\~contra\~factum\~proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire\~contra\~factum\~proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така\~особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Позивачкою не надано жодного доказу за період з 2003 року по 2021 рік, коли остання звернулась з позовом до суду, щодо будь-яких нових обставин по користуванню власниками спірними приміщеннями та порушення їх діями прав позивача. Суд керується тим, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. Враховуючі конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України, суд застосовує загальні засади цивільного права - принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права". З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої\~статті 16 ЦК України\~та відмовити позивачу у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала. Також суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом. Аналогічні висновки викладені у Постанові ВС 08 липня 2020 року справа № 22/3541/15-ц провадження № 61-31599св18. Виходячи з наведеного вище суд дійшов висновку, що такі умисні дії позивачів необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення права відповідачів без доведеності порушення будь-якого права позивача, яке би підлягало захисту , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою\~статті 13 ЦК України, тому позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо застосування строків позовної даності, суд зазначає наступне. Суд вважає не доведеною ту обставину, що позивачка дізналась про порушення своїх прав тільки після отримання інформації з Реєстру та відповіді з Одеської філії ДП «НДІ Проектреконструкція»\~ та порівняння зазначених документів, тому вона не усвідомлювала\~ ні стан, ні ступінь порушених її прав, оскільки вона була обізнана про наявність нових власників спірних приміщень, щонайменше з 02.02.2018 року (договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ). Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.\~Статтею 257 Цивільного кодексу України\~встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який поширюється на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк, або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності, і не залежить від суб`єктивного складу відносин. Згідно зі\~ст. 261 Цивільного кодексу\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої і четвертої\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно ч. 5\~ЦК України, порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає, що у позивача були поважні причини пропуску строку позовної давності. Пунктом першим\~статті 6\~Конвенції\~\~про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Порушення пункту першого\~статті 6 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод\~констатував Європейський суд з прав людини у справі\~«Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res\~judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res\~judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення. За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення\~пункту 1 статті 6 Конвенції\~та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення). П.26\~постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. Втім, процесуальний Закон не дає визначення терміну «поважні причини». Однак в Рішенні Верховного суду України від 13.09.2006 року по справі № 6-26370кс0\~(№в ЄДРСРУ135558)вказане наступне:«Поважними причинами\~пропуску строку\~позовної давності\~вважаються\~такі обставини, за яких своєчасне пред'явлення позову стає неможливим або утрудненим». Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку (Постанова ВСУ від 30.09.2015 року по справі № 21-2231а15), разом з цим\~суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити «визнати поважними причини пропуску процесуальних строків» (Ухвала ВСУ від 26.01.06 справа № N 6-7307кс04). Оскільки в позовній заяві позивачка не ставить питання щодо поновлення пропущених строків звернення до суду, то даним обставинам суд відповідної оцінки не надає. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника відповідача [PERSON] адв. [PERSON] про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує , що позивачка пропустила без поважних причин строк на звернення до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № 8-14461 недійсним , оскільки у 2014 році [PERSON] стала власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і вже з 2014 року виникали суперечки та сварки між сусідами. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4\~ст.267 ЦК). У п. 11\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення»№14від 18грудня 2009 року\~розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення,\~крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення\~статті 267 ЦК\~і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення\~захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми\~ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача [PERSON] адв. [PERSON] . Загальними вимогами процесуального права визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо. Згідно з положеннями\~ст. 263 ЦПК України\~законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Із огляду на повну відмову у задоволенні позову, суд не здійснює розподіл судових витрат. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed