Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

24.12.2020 р. [PERSON] заявила у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України цивільний позов про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 15.11.2019 р. близько 17-ї години на 146 км автомобільної дороги Р-65 (Миколаївка Катеринівка), [PERSON] , керуючи автомобілем КАМАЗ-5511, н.з. [NUMBER] з причепом ГКБ - 8350 н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на її батька [PERSON] , у результаті чого він отримав тілесні ушкодження від яких помер у лікарні. Внаслідок загибелі батька, що сталась в результаті наїзду автомобіля під керуванням відповідача, позивач зазнала душевних страждань. З цих підстав позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 400000 грн. (а.с.1-2). Вироком Глухівського міськрайонного суду від 10.02.2021 р., залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 29.10.2021 р., [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цим же вироком цивільний позов [PERSON] було задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 400000 грн. моральної шкоди. Однак в подальшому вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову був скасований постановою Верховного Суду від 07.09.2022 р. і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а.с.7-10). 21.09.2022 р., суд відкрив провадження у справі та з урахування обставин справи вирішив її розглянути у порядку загального позовного провадження (а.с.15). 15.12.2022 р. суд провів підготовче судове засідання та призначив розгляд справи по суті. Під час підготовчого судового засідання, позивач, будучи ознайомленою з постановою Верховного Суду від 07.09.2022 р., де викладені підстави щодо скасування вироку в частині вирішення цивільного позову, будь-яких клопотань по суті справи не заявила, уточнень до позову не подала, зазначила, що підтримує свій позов у повному обсязі (а.с.53-58). У судове засідання сторони не з`явились. Подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Матеріали кримінальної справи свідчать про те, що відповідач [PERSON] за трудовим договором працював водієм у фізичної особи-підприємця [PERSON] , що підтверджується копією трудової книжки відповідача. У день дорожньо-транспортної пригоди відповідач на автомобілі, що належить його роботодавцю виїхав із елеватора, щоб завантажитись зерном, тобто у робочих справах. Також, матеріали кримінальної справи вказують на те, що на момент дорожно-транспортної події, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, яким керував у момент події відповідач, була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс груп». Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У частині 1 ст. 1172 ЦК зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз статей 1187 та 1172 ЦК, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 426/16825/16-ц, дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Отже, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної події з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Крім того, згідно з ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки відповідач [PERSON] у день, коли трапилась дорожньо-транспортна подія, виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить його роботодавцю, то належним відповідачем у справі є саме роботодавець. А оскільки цивільно-правова відповідальність роботодавця була застрахована, то співідповідачем може виступати страхова компанія. Саме про це і наголошується у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 р., де викладені підстави щодо скасування вироку в частині вирішення цивільного позову. Однак, позивач не привела свої позовні вимоги у відповідність із зазначеним вище рішенням, не подала відповідного клопотання про заміну первісного відповідача або ж залучення як співвідповідача роботодавця та страхової компанії, не розмежувала та не висунула конкретних до кожного з належних відповідачів, та наполягла на задоволенні позову до [PERSON] . У зв`язку із тим, що позов поданий до неналежного відповідача, суд відмовляє у його задоволенні, що не позбавляє права позивача звернутись із вимогами до належного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed