Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 24 липня 2012 року сторони уклали шлюб. До офіційної реєстрації шлюбу сторони два роки зустрічались та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2012 році у сторін народилась спільна донька [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу відповідач офіційно удочерив двох доньок позивача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що тривалий час вони всі разом жили в орендованій квартирі, заробляли та накопичували кошти на власне житло. До народження третьої дитини, позивач працювала лаборантом навчального відділу в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі, після виходу в декретну відпустку, отримала відповідні грошові виплати за рік. За час шлюбу сторонами було набуте нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] . Власником квартири, згідно документів, є відповідач. Дана квартира сторонами була придбана в ПАТ «ХК «Київміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №82/Ф від 23 жовтня 2013 року з отриманням державної підтримки, яка полягає у наданні пільгового іпотечного житлового кредиту для багатодітної сім`ї, яка потребує поліпшення житлових умов. Для вказаної вище цілі 04 листопада 2013 року між відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір №715/10/2013/0060, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у сумі 513 000,00 грн під 16% річних для придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] зі строком повернення до 03 листопада 2025 року. Того ж дня, 04 листопада 2013 року, між відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення застави. Згідно з умовами договору, для забезпечення вимог по кредитному договору в іпотеку було передано майнові права на квартиру [ADDRESS] . Крім того, позивач зазначає, що 04 листопада 2013 року між відповідачем, ПАТ АБ «Укргазбанк» та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено тристоронній договір №642к про надання часткової компенсації процентів, згідно п. 2.2. якого розмір часткової компенсації процентів, яка підлягає виплаті позичальнику (відповідачу) визначається як розмір процентної ставки за користування кредитом 16,0% річних на день укладення кредитного договору мінус 3% річних. Розрахунковий розмір часткової компенсації процентів, що підлягає виплаті позичальнику (відповідачу), розраховується одержувачем відповідно до цього Договору. Частину суми в розмірі 249 993,00 грн. відповідачем було внесено на рахунок в АБ «Укргазбанк» 01 листопада 2013 року, які надалі, 04 листопада 2013 року були перераховані на рахунок ПАТ «ХК «Київміськбуд» як перший внесок по договору купівлі-продажу майнових прав №82/Ф від 23 жовтня 2013 року, за рахунок власних коштів, інша частина була внесена за рахунок кредитних коштів. Позивач зазначає, що сторони виконали всі кредитні зобов`язання перед банком, кредит погашено в повному обсязі. 25 березня 2015 року відповідачу була видана довідка ПАТ «ХК «Київміськбуд» про те, що вартість майнових прав на квартиру [ADDRESS] сплачена в повному обсязі в сумі 788 550,00 грн. 31 березня 2015 року між відповідачем та ПАТ «ХК «Київміськбуд» було підписано акт прийому-передачі квартири покупцю, згідно з яким відповідач прийняв квартиру [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного, на думку позивача, спірна квартира набута сторонами під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності. Також позивач зазначає, що не дивлячись на той факт, що під час покупки сторонами квартири, позивач перебувала в офіційній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, вона продовжувала підпрацьовувати неофіційно, займаючись продажом одягу в мережі Інтернет. На даний час шлюб між сторонами не розірвано, питання щодо поділу спільного майна в добровільному порядку не вирішено. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.89-91) Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження двокімнатної квартири [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером: 38789447 від 09 червня 2015 року. (т.1 а.с.92-93) 23 червня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява (т.1 а.с.127-134). Згідно заявлених вимог позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: -визнати особистою приватною власністю [PERSON] 8/10 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,10 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м; -у порядку поділу спільного майна подружжя визнати: за [PERSON] право власності на 1/10 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,10 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м; за [PERSON] право власності на 1/10 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,10 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 24 липня 2012 року сторони уклали шлюб. Спільна донька сторін [PERSON] народилась [INFO] . Зазначається, що спільне проживання сторін з відповідними обов`язками щодо ведення спільного господарства у сторін почались після реєстрації шлюбу 24 липня 2012 року. З січня 2015 року між сторонами припинені шлюбні стосунки, спільне господарство не ведеться, з цього часу у сторін відсутні спільні зобов`язання та спільний сімейний бюджет, що свідчить про відсутність мж сторонами відносин, притаманних подружжю, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідач зазначає, що квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору, 15 квітня 2015 року була зареєстрована на праві власності за [PERSON] та була набута наступним чином. 23 жовтня 2013 року між відповідачем та ПАТ «ХК «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №82/Ф, предметом якого вказані майнові права на квартиру [ADDRESS] . Згідно умов договору, право власності на квартиру у покупця виникає в майбутньому після здачі її в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів. Вартість квартири становила 770 770,00 грн. Придбання квартири відбулось за державною програмою «Доступне житло», яка передбачає часткову компенсацію відсотків за користування кредитними коштам и за рахунок державного бюджету. Враховуючи, що спільних сумісних коштів для придбання квартири у подружжя не було, перший внесок за договором купівлі-продажу майнових прав у розмірі 249 993,00 грн позивачем за зустрічним позовом було сплачено за рахунок коштів, що були особистими коштами, наданими йому в дар від батьків, з яких 120 000,00 грн батьки позивача за зустрічним позовом отримали в кредит 01 листопада 2013 року, інша частина коштів, а саме 129 993,00 грн були заощадженнями його батьків. Іншу частину коштів для оплати майнових прав і розмірі 513 000,00 грн позивачем за зустрічним позовом було отримано в кредит на підставі кредитного договору від 04 листопада 2013 року, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] , згідно умов якого кредит надавався з 04 листопада 2013 року на придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] , зі строком повернення до 03 листопада 2025 року. Також 04 листопада 2013 року, в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором було укладено договір іпотеки майнових прав та договір поруки, поручителем за яким була [PERSON] . Кредитні зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» були повністю виконані [PERSON] 22 жовтня 2019 року. Після введення будинку в експлуатацію змінилась адреса квартири та її загальна площа, - квартира [ADDRESS] , загальною площею 75,10 кв.м. Оскільки загальна площа квартири збільшилась, позивачем 23 березня 2015 року було проведено за них оплату на рахунок ПАТ «ХК «Київміськбуд» у розмірі 25 557,00 грн. Таким чином, згідно доводів зустрічної позовної заяви, вартість спірної квартири сплачувалась позивачем за цим позовом за рахунок не тільки спільних сумісних коштів, а також коштів, що належали йому особисто. Так, на придбання спірної квартири було витрачено 695 150,00 грн особистих коштів позивача, а сума коштів, що була сплачена позивачем на погашення кредитних зобов`язань за квартиру за час спільного проживання сторін становить 93 400,00 грн, що є спільною сумісною власністю сторін. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. (т.1 а.с.242) 20 вересня 2021 року до суду від позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що основним аргументом зустрічного позову є зазначення в рішенні суду про розірвання шлюбу дати «з січня 2015 року», з якої нібито припинені шлюбні відносини між сторонами. Позивач зазначає, що це є прикрою помилкою, а відповідні «мовні кліше» зустрічаються майже в кожному рішенні суду про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що для даної справи в першу чергу важливою є дата ухвалення рішення та набрання ним законної сили, сторони не були присутні при розгляді справи про розірвання шлюбу. Крім того, на дату подання відповідачем заяви про визнання позову він вже дізнався про перебування в провадженні суду справи про поділ майна. При цьому позивач стверджує, що сторони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, мали спільний бюджет до січня 2021 року, а протилежна позиція відповідача спростовується матеріалами справи. Також позивач наводить обставини, викладені в первісному позові, зазначаючи, що з часу народження доньки, вона працювала неофіційно. Також позивач зазначає, що на час, коли сторони вирішити покращити свої житлові умови, у них вже була певна сума коштів, але її не вистачало, для чого був потрібен кредит, тоді ж сторони дізнались про існування державної програми щодо надання пільгового іпотечного житла. У відзиві зазначено, що державна програма виявилась вигідною, за весь період відповідачем було сплачено банку в рахунок погашення кредиту 808 853,11 грн, з яких компенсовано за рахунок бюджетних коштів 240 380,68 грн, тобто фактично сторонами було сплачено тільки тіло кредиту в розмірі 568 472,43 грн. Це стало можливим лише за умови, що у сторін був статус багатодітної сім`ї і вони мали додержуватись певних умов договору - проживати сім`єю і бути офіційно зареєстрованими в цій квартирі. Також позивач зазначає, що квартира була придбана для задоволення потреб сім`ї та не була особистою покупкою відповідача. Позивач вважає, що одразу як відповідач дізнався про існування позову про поділ майна, він звернувся до адвоката, тоді, на думку позивача, вони й побачили в тексті позовної заяви про розірвання шлюбу помилку щодо дати припинення сімейних стосунків і після цього відповідач подав заяву про визнання позову й того ж числа було ухвалено рішення про розірвання шлюбу. Щодо першого внеску в розмірі 249 993,00 грн, які за доводами відповідача надані його батьками, зазначено, що відповідач не надав жодного письмового доказу. При цьому позивач зазначає, що будь-яких боргових розписок, договорів позики відповідач ні з ким не укладав, про існування договорів дарування грошових чи інших цінностей між відповідачем та його батьками позивачу не відомо. Зазначає, що кошти в сумі 249 993,00 грн, що були першим внеском були набуті сторонами під час шлюбу та були спільною сумісною власністю подружжя. Спірна квартира була отримана сім`єю сторін, куплена для сім`ї, де повинні були проживати сторони з дітьми. (т.2 а.с.1-9) 13 жовтня 2021 року від відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій відповідач просить задовольнити зустрічну позовну заяву. У відповіді зазначено, що дата припинення сімейних відносин «з січня 2015 року» наведена особисто позивачем у позовній заяві про розірвання шлюбу, а відповідач погодився з цим твердженням. Зазначає, що обставини, які викладені в рішенні суду про розірвання шлюбу відображають дійсні обставини стосунків сторін у справі, а свою позицію позивач змінила після отримання зустрічного позову. Вказує, що якби у сторін був спільний бюджет, то позивач була б обізнана, що відповідач більшу частину свого доходу спрямовує на погашення кредитних платежів, проте позивач вважала, що кредит погашений ще в 2015 році. Також відповідач вказує на безпідставність тверджень позивача про те, що сторони з липня 2012 року працювали та заощаджували кошти на придбання спірної квартири, адже відповідач з 2011 року по 2012 рік не працював, а отриманий ним в подальшому дохід не надавав можливості заощаджувати кошти, в той же час, позивач до лютого 2012 року не мала трудового стажу, коли працевлаштувалась на 0,5 ставки, а через місяць пішла в декретну відпустку і за період спільного проживання більше ніде не працювала. Зазначає, що неофіційна робота позивача - торгівля в мережі Інтернет не підтверджується жодними доказами. Тому у сторін було відсутнє джерело отримання коштів на перший внесок у розмірі 249 993,00 грн, які були подаровані відповідачеві його батьками. Крім того, відповідач отримав кредит лише через поручительство своєї матері. Також вказує на хибність твердження позивача щодо одержання пільгового іпотечного кредиту, як багатодітною сім`єю, зазначаючи, серед іншого, що процедура удочеріння відповідачем доньок позивача тривала з 2014 року до початку 2015 року, вже після припинення шлюбних стосунків. Також відповідач наводить доводи щодо своєї тривалої необізнаності (до реєстрації шлюбу) про існування у позивача дітей. Зазначає, що оскільки позивач не погашала кредитних зобов`язань, то була не обізнана, що відповідачем, крім тіла кредиту, погашалось і 3% річних. Вказує на безпідставність тверджень позивача про те, що в період дії договору про надання часткової компенсації сторони повинні були проживати сім`єю та наводить оцінку наданим позивачем доказам. Крім того, відповідач зазначає, що з 2015 року відповідач та його батьки допомагали позивачу утримувати дітей, щомісячно переводячи на рахунок позивача та надаючи готівкою від 5000,00 грн до 10000,00 грн. Крім того, ремонт в квартирі, техніку та меблі в квартиру оплачувала матір відповідача. (т.2 а.с.38-43) 22 жовтня 2021 року до суду від позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких позивач наполягає на припиненні між сторонами шлюбних відносин саме в січні 2021 року, зазначаючи про спільні поїздки сторін за кордон у 2018-2019 роках, щорічну роботу позивача до 2021 року на дачній ділянці, що належить сім`ї відповідача. Наводить доводи щодо хибності тверджень відповідача стосовно її необізнаності про час погашення кредитних зобов`язань. Наполягає на тому, що весь час, з початку перебування в декретній відпустці вона працювала неофіційно, продавала одяг в мережі Інтернет. Крім того, зазначає, що з квітня 2011 року по 2015 рік вона надавала послуги із складання звітності та з квітня 2021 року відновила надання таких послуг. Також зазначає, що протягом 2010-2017 років неодноразово брала мікро-кредити та самостійно їх погашала, здавала в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку. Крім того, позивачем наводяться доводи щодо придбання квартири для потреб сім`ї та участі в державній програмі саме як сім`ї, аналогічні викладеним у відзиві. Позивач вказує на неправдивість тверджень відповідача про його необізнаності щодо наявності у позивача дітей. Щодо квитанцій про перерахування коштів матір`ю відповідача позивач зазначає, що надані документи охоплюють період з листопада 2012 року по квітень 2021 року, а не з 2015 року та стверджує, що ці кошти є заробітною платою відповідача, яку його матір, як бухгалтер, перераховувала позивачеві на потреби сім`ї, оскільки відповідач є наркозалежним. Крім того, зазначає, що її донька [PERSON] загинула в автомобільній аварії та в справі, порушеній за ч.3 ст.286-1 КК України відповідач заявив цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 2 000 000,00 грн, хоча жодного разу не відвідав могилу доньки та бажає позбавити житла позивача та спільну доньку сторін [PERSON] . (т.2 а.с.180-188) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину громадянином України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , державного кордону України в період з 01 січня 2014 року по 01 лютого 2021 року, із зазначенням напряму подорожі та на підставі яких документів відбувся перетин кордону та витребувано з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медлюкс+» інформацію про проходження громадянином України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , лікування в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медлюкс+» (стара назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр реабілітації залежностей «Максимум - Мед») із зазначенням періодів проведення лікування, підстав та результатів його проведення. (т.3 а.с. 105, 108-109) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.3 а.с.126, 130-131) Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що для придбання спірної квартири сторони накопичували кошти. Позивач зазначила, що вона до 2012 року працювала в університеті фінансів, в подальшому 6 років знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, але вела господарство, працювала неофіційно - перепродавала одяг в мережі Інтернет. У 2013 році сторони придбали квартиру за сприяння державної підтримки. Перший внесок, був сплачений за квартиру в сумі 250 000,00 грн за рахунок накопичених сім`єю коштів. На решту суми - 513 000,00 грн взяли кредит, який виплачували спільно із сімейного бюджету. В 2019 році кредит було погашено. Також пояснила, що в квітні 2021 року вона з дітьми пішла з дому. Зазначила, що всі 10 років сторони жили однією сім`єю, до 2012 року - в цивільному шлюбі з 2010 року. Поручителем за кредитним договором позивач не була, оскільки перебувала в декретній відпустці, проте якісь документи в банку підписувала. Також зазначила, що погашення кредитної заборгованості відбувалось згідно графіку. Пояснила, що в позові про розірвання шлюбу адвокатом було допущено описку в даті припинення шлюбних відносин, зазначення 2015 року пояснює помилкою адвоката. Також зазначила, що матір відповідача перераховувала їй частину заробітної плати відповідача, оскільки відповідач мав наркотичну залежність. Наголошувала на тому, що кредитні зобов`язання сплачувала сім`я сторін, ремонтом займались спільно, допомагав батько відповідача. Позивач особисто вела зошит з витратами на ремонт, який в подальшому зник. Також пояснила, що ремонт в спірній квартирі закінчився наприкінці 2015 року та сторони разом переїхали в цю квартиру в липні 2016 року, а в 2021 році позивач забрала речі та пішла з квартири. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Каращенко Ю.В. в судовому засіданні підтримала всі наведені позивачем доводи та додатково пояснила, що позивач надавала згоду на укладання договору іпотеки. Зазначила, що за час шлюбу позивач надавала бухгалтерські послуги фізичній особі. Також пояснила, що інформація про те, що сторони припинили шлюбні відносини в 2015 році - не відповідає дійсності, а сторона відповідача на той час вже була обізнана про існування спору щодо поділу майна. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні просив зустрічний позов задовольнити, відмовити в задоволенні первісного позову та пояснив, що сторони познайомились у 2011 році, почали зустрічатись, відповідач повідомила, що вона сирота та в неї є донька. Коли відповідач народила спільну доньку сторін, постало питання, де сторони будуть проживали і відповідач орендував квартиру. Зазначив, що як тільки народилась донька, зареєстрували шлюб та стали проживати разом. Після цього позивач повідомила, що померла її матір та в неї є ще одна донька. Також пояснив, що дізнався про програму «Доступне житло» та почав збирати документи. Заробітної плати відповідача не вистачало, через що було оформлено кредит та матір відповідача виступила поручителем. Для того, щоб сплатити перший внесок за квартиру (приблизно 250 000,00 грн), батько відповідача взяв кредит в розмірі 120 000,00 грн та з особистих заощаджень батьків відповідача було надано ще 130 000,00 грн. Пояснив, що в день підписання договорів приїхали його батьки та надали 250 000,00 грн, зазначивши при цьому, що дарують ці кошти саме йому на перший внесок на придбання квартири. При цьому відповідач зазначив, спірна квартира була придбана для спільного проживання сторін з дітьми. Вказав, що його заробітна плата повністю витрачалась на погашення кредиту, а його матір свої кошти переводила позивачу для придбання продуктів та речей. Наголосив на тому, що ніколи не мав наркотичної залежності. Також відповідач пояснив, що сторони перестали спільно проживати приблизно з січня-лютого 2015 року. Зазначив, що кредит погашався раз на місяць, але сумами більшими, ніж зазначено в графіку платежів. Також пояснив, що до укладання шлюбу він жив у батьків, потім сторони спільно жили в орендованій квартирі, в січні-лютому 2015 року пішов із сім`ї. За умовами держаної програми на придбання житла, допомога надавалась молодій сім`ї, яка має мінімум одну дитину. Зазначив, що після 2015 року сторони неодноразово їздили за кордон у паломницькі поїздки, які організовувались на його роботі, також сторони їздили за кордон з дітьми. Після завершення будівництва в спірній квартирі робився ремонт, сторони спільно проживали в орендованій квартирі, а після закінчення ремонту позивач з дітьми переїхала жити до спірної квартири. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Лозниця О.О. в судовому засіданні просила задовольнити зустрічну позовну заяву, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що сторони почали вести спільне господарство після реєстрації шлюбу та в січні 2015 року припинили шлюбні відносини, що встановлено рішенням суду. Зазначила, що договір купівлі-продажу майнових прав був укладений 23 жовтня 2013 року, 20% оплачувала держава. Пояснила, що перший внесок за спірну квартиру в розмірі 250 000,00 грн був сплачений за рахунок коштів, подарованих батьками відповідача, 120 000,00 грн з яких було в той же день отримано батьком відповідача в кредит, а 130 000,00 грн були накопичені батьками відповідача. Сторони не могли заощадити такі кошти, оскільки заробітна плата відповідача становила 3 000,00 грн на місяць, а позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, доходів та заощаджень не мала. 22 жовтня 2019 року кредитні зобов`язання були погашені. Також представник зауважила, що при поділі майна враховуються борги подружжя та походження коштів на придбання майна. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 24 липня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.19), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року (т.1 а.с.139-141). Згідно наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, виданих повторно, сторони є батьками трьох доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.20-22). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом (т.2 а.с.14) Предметом спору в даній справі є квартира [ADDRESS] . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. З наявних в матеріалах справи доказів убачається, що 23 жовтня 2013 року між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (компанія) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №82/Ф (далі - договір №82/Ф), згідно предмету якого компанія продає, а покупець купує майнові права на квартиру [ADDRESS] . (т.2 а.с.232-236) Згідно п. 3.1. договору №82/Ф, на дату його підписання вартість майнових прав на квартиру складає 770 700,00 грн. Покупець зобов`язується здійснити оплату 99% вартості майнових прав у розмірі 762 993,00 грн, що складає 72,666 кв.м вартості майнових прав, протягом місяця після підписання цього договору, у строк по 22 листопада 2013 року. Решту вартості майнових прав на квартиру, що залишились не оплаченими, покупець оплачує після обмірів органом, що проводить техінвентаризацію та отримання технічного паспорту на квартиру за ціною майнових прав у перерахунку на 1 кв.м, яка діяла на момент здійснення покупцем останнього поточного платежу за цим договором. Оплата має бути здійснена покупцем протягом 10 банківських днів з дня отримання від компанії відповідного повідомлення. (п.3.2. договору №82/Ф). Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, 01 листопада 2013 року платником [PERSON] здійснено поповнення поточного рахунку в сумі 136 756,00 грн та в сумі 113 237,00 грн та 04 листопада 2013 року проведено оплату за вищевказаним договором у сумі 249 993,00 грн. (т.1 а.с.55-56, 159-160) 04 листопада 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №715/10/2013/0060 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 513 000,00 грн на придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] , зі строком кредитування по 03 листопада 2025 року, з процентною ставкою 16% річних. (т.1 а.с.36-41, 142-147) Також 04 листопада 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було укладено договір №642к про надання часткової компенсації процентів (далі - договір №642к), умовами якого встановлено, що згідно з порядком одержувач від імені держави відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається позивальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 04 листопада 2013 року №715/10/2013/0060 (п.1.1., 1.2. договору), внесок, який позичальник повинен сплатити за рахунок власних коштів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла (майнових прав), до надання банком кредиту - 257 700,00 грн (п.2.6. договору). (т.1 а.с.48-52, 148-152) 30 жовтня 2014 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до договору №642к про надання часткової компенсації процентів від 04 листопада 2013 року. (т.1 а.с.53-54, 153) Крім того, в забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору №715/10/2013/0060 від 04 листопада 2013 року, цього ж числа між ПАТ АБ «Укргазбанк», [PERSON] (поручитель) та [PERSON] було укладено договір поруки №715/10/2013/0060-Р-2. (т.1 а.с.157-158) Також 04 листопада 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] , в забезпечення виконання умов кредитного договору №715/10/2013/0060 від 04 листопада 2013 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної, за яким [PERSON] передав в іпотеку банку майнові права на квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с.42-47, 154-156) У п.2.3.5. договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності із [PERSON] . Для вчинення правочину надано її згоду на передачу майнових прав в іпотеку, справжність підпису на якій посвідчена нотаріально. Сторони підтвердили в судовому засіданні, що оплата 99% вартості майнових прав, згідно умов п.3.2. договору №82/Ф, була здійснена 04 листопада 2013 року. 23 березня 2015 року [PERSON] здійснена оплата решти вартості майнових прав на квартиру в сумі 25 557,00 грн, що також передбачено п.3.2. договору №82/Ф. (т.1 а.с.175) 25 березня 2015 року ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» видало [PERSON] довідку про те, що згідно з договором купівлі-продажу майнових прав №82/Ф від 23 жовтня 2013 року та додатковою угодою №1 від 04 листопада 2013 року, вартість майнових прав на квартиру [ADDRESS] , сплачено в сумі 788 550,00 грн, що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав. (т.1 а.с.57) 31 березня 2015 року представником ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] підписано акт прийому-передачі квартири покупцю, за яким компанія передала покупцю квартиру [ADDRESS] ), згідно договору №82/Ф від 23 жовтня 2013 року та додаткової угодою №1 від 04 листопада 2013 року. (т.1 а.с.58) 09 червня 2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого державним реєстратором зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.30) Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч.7 ст.57 СК України) Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. При цьому, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За клопотанням сторони позивача (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який показав, що з донькою сторін [PERSON] він познайомився влітку 2020 року. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що вона жила з батьками, які проживали разом. Також свідок показав, що за час знайомства з [PERSON] (за період з серпня 2020 року по жовтень 2020 року) він 2-3 рази був у неї в гостях, проте не звертав уваги, чи є в квартирі чоловічій одяг або взуття. Відповідача свідок вперше побачив у 2021 році. Від допиту інших, заявлених до допиту, свідків сторона позивача відмовилась. Крім того, за клопотанням сторони відповідача (позивача за зустрічним позовом) було допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю відповідача, з позивачем познайомилась в серпні 2011 року на дачі, були присутні чоловік свідка, відповідач та товариш останнього, який привіз позивача в гості. Після цього сторони стали зустрічатися, через декілька місяців син повідомив свідку, що позивач вагітна. Свідок влаштувала позивача на роботу, до цього позивач ніде не працювала. Пропрацювавши один місяць позивач пішла в декретну відпустку. В липні 2012 року сторони одружились та стали проживати разом в орендованій квартирі. Було відомо, що у позивача є дитина, проте через три дні після весілля позивач повідомила, що померла її матір, з якою, як виявилось, проживала ще одна донька позивача. Також свідок зазначила, що позивач ніколи не працювала, не мала освіти, працював лише відповідач та отримував заробітну плату в розмірі 20 000,00 грн на місяць. Показала, що вона була учасником придбання спірної квартири. Так свідок була поручителем за кредитним договором, оскільки без цього сину кредит не надавали. Стосовно придбання спірної квартири, свідок показала, що в жовтні 2013 року на «сімейній нараді» вирішувалось вказане питання, з урахуванням програми «Доступне житло». Оскільки достатньої кількості коштів для першого внеску не вистачало, чоловік свідка 30 жовтня 2013 року уклав кредитний договір в АТ «Правекс Банк» та 01 листопада 2013 року отримав 120 000,00 грн кредитних коштів, до цих коштів були додані 130 000,00 грн заощаджень свідка та загальна сума в розмірі 250 000,00 грн була сплачена, як перший внесок, за квартиру. При цьому свідок підкреслила, що при оформленні документів щодо придбання спірної квартири, вона з чоловіком підійшла до сина (відповідача у справі) та чоловік свідка, передаючи йому 250 000,00 грн, сказав «це тобі подарунок». Крім того, свідок зазначила, що вона з часу одруження сторін переказувала та продовжує переказувати кошти позивачеві, оскільки розуміє, як важко проживати з дітьми. Також свідок показала, що з січня 2015 року відповідач повернувся проживати до них з чоловіком, де також проживала бабуся відповідача. До цього син проживав у орендованій квартирі. Зазначила, що з січня 2015 року сторони не мали спільного бюджету та жили окремо, відповідач зі своєї заробітної плати здійснював погашення кредиту. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було отримано лише в липні 2015 року та до 2017 року в квартирі відбувались ремонтні роботи. Свідок зазначила, що вона зареєстрована в спірній квартирі, збиралась жити в ній. Підкреслила, що спірну квартиру «ми» (свідок та її чоловік) купували саме для сина. На запитання учасників справи відповіла, що позивач всіх обманювала, бухгалтерських послуг не надавала, оскільки не є бухгалтером, продажом дитячого одягу в мережі Інтернет не займалась, заощаджень та заробітку не мала. Зазначила, що позивач з дітьми до вересня 2017 року проживала в орендованій квартирі, після завершення ремонту переїхала з дітьми до спірної квартири та в квітні 2021 року переїхала на інше місце проживання. Підтвердила, що в спірній квартирі зберігались речі відповідача, проте він не мешкав там. Також свідок показала, що вони із сином працюють в одній установі, де організовувались паломницькі поїздки за кордон. Спочатку відповідач планував їхати в ці поїздки з донькою, проте з`ясувались складнощі з поїздками неповнолітніх і з відповідачем поїхала позивач. В інші закордонні поїздки на відпочинок сторони їздили з донькою, оскільки позивач наполягала на тому, щоб їздити з дитиною. Свідок [PERSON] суду показав, що в листопаді 2013 року [PERSON] запросив свідка до АТ «Правекс Банк», де батько відповідача оформлював кредит, після отримання коштів у банку вони спільно поїхали до Укргазбанку та Київміськбуду, щоб оплатити перший внесок за квартиру. Батько відповідача поклав отримані в кредит кошти до пакунку, де знаходились ще гроші (сума свідку не відома) та віддав ці гроші відповідачеві зі словами «це тобі на квартиру». На запитання учасників справи зазначив, що відповідач не був наркозалежним. Також свідок показав, що йому відомо, що сторони не живуть разом приблизно 6-7 років. Зазначив, що він ніколи не був в спірній квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що відповідача знає з дитинства, є сусідкою останнього та його батьків. Зазначила, що відповідач жив у квартирі з батьками з народження до одруження, після чого сторони в цьому ж будинку, в сусідньому під`їзді, орендували квартиру. В 2015 році у бабусі відповідача стався інфаркт і свідок робила останній ін`єкції двічі на день, також заходила провідувати хвору. Свідок звернула увагу, що взимку 2015 року [PERSON] весь час перебував у батьків, був у спортивному костюмі. Бабуся відповідача розповідала, що [PERSON] розійшовся із дружиною та повернувся проживати до батьків. При цьому зазначила, що позивач з 2015 року продовжувала проживати в орендованій квартирі. Як убачається з матеріалів справи, 29 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №060RNPA133020001, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 120 000,00 грн (т.1 а.с.216-218), поручителем за зобов`язаннями позичальника за яким є [PERSON] , що підтверджується договором поруки №060RNPA133020001 від 29 жовтня 2013 року (т.1 а.с.220-221) 01 листопада 2013 року [PERSON] в ПАТ КБ «Правекс-Банк» отримано 120 000,00 грн, що підтверджується заявою на видачу готівки (т.1 а.с.219). [PERSON] , згідно доводів заяв по суті справи та пояснень в судовому засіданні, зазначає про те, що оскільки перший внесок на придбання спірної квартири був зроблений за кошти подаровані його батьками, то відповідна їм частка цієї квартири є його особистою приватною власністю. При цьому відповідач (позивач за зустрічним позовом) пояснив, що спірна квартира була придбана для спільного проживання сторін з дітьми. З приводу мети придбання квартири суд надає критичну оцінку показанням свідка [PERSON] про те, що спірна квартира купувалась лише для її сина, оскільки такі показання свідка суперечать не лише поясненням самого відповідача в судовому засіданні, а й матеріалам справи, з яких убачається, що спірна квартира була придбана за державною програмою «Доступне житло» (т.2 а.с.154-155), з частковою компенсацією процентів Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», тобто для молодих сімей і, як пояснив сам відповідач в судовому засіданні необхідною умовою вищевказаної програми була молода родина з однією дитиною. Що стосується показань свідка [PERSON] про те, що вона також мала намір проживати в спірній квартирі, зареєстрована в ній, то вказані обставини не спростовують мету придбання житла на потреби молодої сім`ї, тим більше, що з показань самого свідка вбачається, що вона в спірній квартирі ніколи не проживала, а реєстрація місця проживання особи не впливає на правовий режим майна та не спростовує мету набуття житла. Таким чином судом установлено, що спірна квартира була придбана як спільне майно в інтересах сім`ї сторін. Отже, посилання сторони відповідача на те, що спірна квартира придбана частково за кошти його батьків, тому відповідна частка в майні є його особистою власністю, є безпідставними, оскільки факт сплати коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя. Крім того, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю та/або батьком, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц (провадження № 61-13753св20). Крім того, вказане не спростовує презумпції права спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру, оскільки матеріали справи не містять договору дарування коштів чи іншого договору, які б підтверджували право особистої приватної власності на спірне нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 607/2297/20, провадження № 61-3св22). Аргументи сторони відповідача про те, що частину спірної квартири, що відповідає розміру першого внеску за придбання спірної квартири, не можна вважати спільно нажитим майном, оскільки з часу укладання шлюбу (24 липня 2012 року) до сплати першого внеску в листопаді 2013 року сторони не мали джерел для накопичення спільних коштів у сумі 250 000,00 грн, а такі кошти є дарунком батьків [PERSON] є безпідставними, оскільки за відсутності нотаріально посвідченого договору посилання відповідача на дарування батьками грошей йому особисто є недоведеним. Висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 335/10739/17 (провадження № 61-5328св19). Що стосується доводів сторони відповідача про те, що [PERSON] не мала джерел доходу, оскільки лише в лютому 2012 року вперше працевлаштувалась, що вбачається з копії трудової книжки позивача (т.1 а.с.25-29) та тривалий час перебувала у відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим позивач не мала доходу, суд зазначає, що згідно положень ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, в матеріалах справи наявні довідки про потребу дитини [PERSON] , [INFO] , в домашньому догляді (т.2 а.с.10-13) Що стосується доводів сторони відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що після припинення сімейних відносин у січні 2015 року [PERSON] самостійно здійснювалось погашення кредитних зобов`язань, тому придбане майно в частці, що відповідає розміру особисто ним внесених сум на погашення кредитної заборгованості, є його особистою приватною власністю, суд зазначає наступне. Довідкою №5-53/1032/2021 від 15 червня 2021 року АБ «Укргазбанк» повідомив, що [PERSON] повністю виконав зобов`язання за кредитним договором №715/10/2013/0060 від 04 листопада 2013 року, про що банк надав довідку та лист приватному нотаріусу від 24 жовтня 2019 року про припинення іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що виникли за договором іпотеки, та припинення обтяження на договорі іпотеки. Станом на 14 червня 2021 року претензії до [PERSON] стосовно виконання умов вищевказаного кредитного договору відсутні. (т.1 а.с.210) Інформація щодо всіх платежів за кредитним договором №715/10/2013/0060 від 04 листопада 2013 року відображена в додатку 1 від 14 червня 2021 року, з якого вбачається здійснення періодичних платежів на погашення кредитних зобов`язань у період з 18 грудня 2013 року з погашенням кредиту 22 жовтня 2019 року (всього - 808 853,11 грн, з них компенсовано відсотків за рахунок бюджетних коштів 240 380,68 грн). (т.1 а.с.211-215) Відомості про суми та дати внесення відповідачем періодичних платежів за кредитним договором також підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями (т.1 а.с.161-209). В матеріалах справи наявна копія рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року (справа №755/6604/21) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.139-141). Вказаним рішенням суду встановлено, що «… з січня 2015 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть.». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Зі змісту рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у справі №755/6604/21 вбачається, що розгляд цієї справи проводився без участі сторін, особистих пояснень сторони не надавали, з рішення суду не вбачається, що судом при розгляді справи про розірвання шлюбу між сторонами досліджувались обставини того, з якого часу подружжя не проживає разом та не веде спільного господарства, не підтримує шлюбних відносин. Тому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року не має преюдиційного значення щодо встановлення часу, з якого сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Проте, в рішенні відображено, що відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову, в якій вказав, що їхні з позивачем подружні відносини припинені з січня 2015 року, з цього часу вони не ведуть спільного господарства, в них відсутні спільні зобов`язання та спільний бюджет. Крім того, за змістом рішення суду, [PERSON] позов про розірвання шлюбу обґрунтовувала тим, що спільне сімейне життя з відповідачем у них не склалося через різні погляди на сімейні відносини, відсутність поваги та взаєморозуміння. З січня 2015 року подружні відносини між ними фактично припинилися, сторони не ведуть спільного господарства. Позивач вважає, що шлюб носить виключно формальний характер. Також в матеріалах справи наявна копія позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу у справі №755/6604/21, за змістом якої вбачається наведення доводів на обґрунтування вимог та підстав для розірвання шлюбу між сторонами. Так в позові зазначено, що шлюбні відносини між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться з січня 2015 року. (т.1 а.с.136) Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що адвокат помилково зазначив у позовній заяві дату припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Проте суд не може погодитися з такими доводами позивача з огляду на те, що позовна заява про розірвання шлюбу підписана особисто позивачем, відомості про виготовлення тексту цієї позовної заяви адвокатом, як і дані про участь представника позивача у справі, в матеріалах справи відсутні. Разом з тим, наведеними вище показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується припинення спільного проживання сторін з січня 2015 року та ведення ними з цього часу спільного господарства. Показання цих свідків щодо вказаних обставин є детальними, послідовними та узгоджуються між собою, а також поясненнями відповідача в цій частині та наведеними вище письмовими доказами. Підстав для сумнівів в правдивості даних показань у суду немає. Суд не приймає з цього приводу показання свідка [PERSON] , оскільки він особисто відповідача в спірній квартирі не бачив, а особа, зі слів якої надані відповідні показання - донька сторін [PERSON] померла [INFO] , отже перевірити показання свідка зі слів іншої особи не вбачається можливим. Свідок [PERSON] також, згідно його ж показань, жодного разу не був у спірній квартирі, тому не може бути свідком їх спільного проживання та/або ведення спільного господарства, або навпаки. Крім того, як убачається з матеріалів справи, [PERSON] (матір відповідача) з листопада 2018 року по квітень 2021 року здійснювала періодичне перерахування коштів [PERSON] (т.2 а.с.44-104), а також з вересня 2019 року по квітень 2021 року - [PERSON] (доньці сторін) (т.2 а.с.123-153). При цьому є неспроможними доводи сторони позивача про те, що такі перекази є заробітною платою відповідача та здійснювались [PERSON] , як бухгалтером з місця роботи, через те, що відповідач є наркозалежною особою, оскільки належних та допустимих доказів вживання відповідачем наркотичних засобів матеріали справи не містять. Подана позивачем довідка (т.3 а.с.5) стосується особи [PERSON] . Навпаки, в матеріалах справи наявні медичні довідки про відсутність у відповідача психіатричного захворювання, не перебування під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом (т.3 а.с.44-45), відповідач звертався за амбулаторною допомогою вже після розірвання шлюбу між сторонами - 12 червня 2021 року (т.3 а.с.118). Те, що матір відповідача переказувала позивачеві грошові кошти на утримання дітей, які залишились проживати з нею, не може бути свідченням ведення сторонами спільного господарства. Оплата позивачем комунальних послуг за спірною адресою з серпня 2020 року по травень 2021 року (т.2 а.с.15-34) не може бути доказом того, що в цей період сторони підтримували шлюбні відносини та/або проживали разом та/або вели спільне господарство. Крім того, стороною відповідача не заперечується проживання в спірній квартирі саме позивача з дітьми. Як і не може бути доказом спільного проживання та існування інших ознак фактичних шлюбних відносин те, що сторони одночасно в 2018 та 2019 роках перетинали державний кордон України (т.3 а.с.73, 116) з метою паломницьких подорожей та відпочинку з донькою сторін. Що стосується наявних в матеріалах справи фотознімків (т.2 а.с.193-195), слід зазначити, що спільне супроводження дитини за кордон для відпочинку аж ніяк не є свідченням спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства. Крім того, на вказаних фотознімках не відображена дата. За викладених обставин, оцінюючи наведені вище докази як в цілому, так і кожний доказ окремо, суд приходить до переконливого висновку про те, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з січня 2015 року. Проте кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї. Відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі частин 2, 3 ст. 70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до норм ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші чи інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положення ч.3 ст. 61 СК України кореспондують ч.4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч.2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що кошти, одержані за кредитним договором, використані в інтересах сім`ї, мета його укладення - забезпечення сім`ї житлом, а тому даний кредитний договір створює обов`язки і для позивача [PERSON] . Як вже зазначалось вище повне погашення заборгованості за кредитним договором відбулось 22 жовтня 2019 року. У постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження №61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження № 61-5819св19) зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах. Також підлягає врахуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), згідно з якою згідно з якою «[…] відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку ч.1 ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині». Аналогічний правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 161/5448/18 (провадження № 61-14732св20). Враховуючи наведене суд, на підставі оцінки доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, тому частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірної квартири за кожним із них. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову - визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частину квартири. З цих же підстав суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволенні первісного позову із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 11 804,00 грн (11 350,00 грн - за подання позовної заяви та 454,00 грн - за подання заяви про забезпечення позову). На підставі викладеного,

Outcome: approved