Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача. [PERSON] звернулась до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та просить суд: -припинити право власності [PERSON] на Ѕ частку квартириза адресою: [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтуваннявимог покликається на те,що вона та відповідач є співвласниками спірної квартири загальною площею 50.4 кв.м. в ідеальних частках Ѕ та Ѕ. Протягом більш 10 років вона одна проживає у квартирі, несе тягар утримання такої. Відповідач у квартирі не проживає, тягар утримання такої не несе. Спірна квартира в натурі не розподілена. Частка відповідача в натурі виділена не може бути, спільне володіння та користування майном не можливе. Вважає за доцільне припинити право власності відповідача на належну йому частку квартири та визнати за нею право власності на згадану частку з виплатою відповідачу грошової компенсації. В судове засідання позивач її представниця адвокатка Шевчук-Філімон Н.М., будучи належно повідомлені про час та місце розгляду справи не з`явились. Представницею скерована заява про відсутність заперечень в частині заочного розгляду справи. Судом прийнято рішення щодо подальшого руху справи, розгляду такої в порядку заочного провадження. В судове засідання відповідач, будучи належно повідомлений про час та місце розгляду справи не з`явився. Жодних заяв по суті спору до суду не скерував. Судом прийнято рішення щодо подальшого руху справи. 2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної приватної власності в рівних частках належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Характеристики квартири: загальна площа 50.4 кв.м., житлова 27.6 кв.м. (а.с. 12-14). Ринкова вартість квартири становить 40\~000 грн. (а.с. 18-31). 27 січня 2022 року [PERSON] в порядку частини 2 статті 365 ЦК України внесено на депозитний рахунок суду 20\~000 гривень. Протягом 2012 -2013 року в квартирі [PERSON] проживав один, порушував правила добросусідства. Включав гучно музику. В 2012 році викинув з 6 поверху через вікно унітаз та зливний бачок. В 2013 році від`єднав від мережі та викинув через вікно газову плитку. Про зазначені обставини комісією КП «Житловик» складено акт з клопотанням судів до Комунального підприємства з обслуговування житлових будинків вжити заходів щодо подальшого не проживання [PERSON] у будинку (а.с. 32). 10 травня 2019 року [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з реєстрацією місця проживання у м. Снятин (а.с. 78). Реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] .Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи належність повідомлення сторін, відсутність заперечень представниці позивача щодо ухвалення заочного рішення, неявки відповідача в судове засідання, не подання відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку заочного провадження. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 21 грудня 2022 року не з`явилися, суд, з дотриманням положень частини 6 статті 259\~ЦПК України та частини 5 статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог частини 4 статті 268 ЦПК України, підписав судове рішення без його проголошення. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідностатті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі якихсуд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правовідносини, що виникли у цій справі, стосуються припинення права власності на частку у спільному майні. Згідно з положеннямистатті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Поняття і види права спільної власності визначено\~статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною першою\~статті 365 ЦК України\~визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті). Аналіз положень\~статті 365 ЦК України\~дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При вирішенні позову, пред`явленого на підставі\~статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування\~статті 365 ЦК України\~про примусове припинення частки у спільному майні. Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. Судом встановлено, що спірна квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. За зазначених обставин слід припинити право власності [PERSON] на Ѕ частку спірної квартири виплативши такому компенсацію та визнати за позивачкою право власності на згадану частку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, суд вважає виконаним свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 22 грудня 2022 року не з`явилися, суд, з дотриманням положень частини 6 статті 259\~ЦПК України та частини 5 статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десять днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог частини 4 статті 268 ЦПК України, підписав судове рішення без його проголошення. На підставі наведеного та

Outcome: approved