Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 26 травня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № VOTWGА0000001644, згідно з умовами якого Банк надав останній кредит у розмірі 11785 доларів США на термін до 26 травня 2018 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір іпотеки. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, Банк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 20 лютого 2019 року приватний нотаріус виніс виконавчий напис. Вказуючи, що сума заборгованості за кредитним договором становить 10647.76 доларів США, відповідач порушила грошове зобов`язання з виплати заборгованості, у Банку виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 816.67 доларів США, що за курсом НБУ складає 29857.46 гривень, за період з 01 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а. с. 32 на звороті), до позову додав заяву, в якій просив позов задовольнити, а справу розглядати за його відсутності (а. с. 25). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 35). 11 січня 2023 року подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає повністю, не заперечує проти його задоволення та просить справу розглядати без її участі (а. с. 39). Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша\~статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 575\~ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № VOTWGА0000001644 (далі Договір) від 26 травня 2008 року Банк надав відповідачу кредит у розмірі 11785 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1.25 % в місяць на залишок заборгованості на строк до 26 травня 2018 року (а. с. 12-14). Банк виконав свої зобов`язання за Договором, надавши відповідачу кредитні кошти (а. с. 15). З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за вищевказаним Договором 26 травня 2008 року між Банком та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки № VOTWGА0000001644, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі \~статтею 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтями 526, 527, 530\~ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за Договором утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10647.76 доларів США, за відсотками 9051.31 доларів США, за комісією 2387.51 доларів США, за пенею 53903.64 доларів США (а. с. 6-8), у зв`язку з чим Банк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про звернення стягнення на іпотечне майно. 20 лютого 2019 року приватний нотаріус виніс виконавчий напис № 413, яким звернув стягнення на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами (а. с. 5). Згідно зі статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611\~цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною другою статті 625\~ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, а тому поширює свою дію на всі грошові зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу 3 % річних від простроченої суми. У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625\~ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошове зобов`язання, на них поширюється дія частини другої статті 625\~ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом із тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про звернення стягнення на іпотечне майно з метою погашення заборгованості за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26 січня 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що «наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення». Враховуючи вищевикладене, наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок кредитної заборгованості відповідача, який відповідно до повідомлення Турійського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області станом на 22 грудня 2022 року не виконаний (а. с. 37-38), а також, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення 3 % річних, нарахованих позивачем на суму боргу за тілом кредиту, за період з 01 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року в розмірі 816.67 доларів США. Доданий позивачем до позову розрахунок вказаної суми є детальним, чітким та правильним (а. с. 9). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і\~виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.\~Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є\~способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні,\~а не її еквівалент у національній валюті України. Суд зауважує, що оскільки укладеним між сторонами Договором визначена валюта кредиту у доларах США, то нарахування трьох відсотків річних, встановлених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер,\~має здійснюватися в іноземній валюті. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини першої статті 142 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з вищенаведених положень процесуального закону та враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то судові витрати слід розподілити таким чином: повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, - 1240 гривень 50 копійок; стягнути з відповідача в користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, - 1240 гривень 50 копійок. На підставі викладеного, статей 526,\~530,\~610,\~612,\~625,\~629,\~1048,\~1054\~ЦК України, та

Outcome: approved