Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

07 листопада 2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ДП «Волиньвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період з 19 листопада 2020 року по 27 вересня 2021 року працював у ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля». Наказом №148-к від 27 вересня 2021 року був звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Зазначає, що у день звільнення роботодавець не виплатив заробітну плату та вихідну допомогу належну йому при звільненні і згідно довідки підприємства станом на 30 червня 2022 року заборгованість складає 31 575,75 грн. 21 липня 2022 року за його заявою Нововолинським міським судом був виданий судовий наказ про стягнення вихідної допомоги в розмірі 31 575,75 грн. Враховуючи, що з 28 вересня 2021 року по 07 листопада 2022 року заборгована заробітна плата не була виплачена відповідачем, а його середньоденний заробіток становив 562 грн., просить суд стягнути з ДП «Волиньвугілля» в свою користь 228 172 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, з розрахунку 562 (середньоденний заробіток) х 406 (дні за вищевказаний період). Також, просить стягнути з відповідача в свою користь сплачений ним судовий збір. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник - адвокат Назарук Ю.В. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності та відсутності позивача, позов підтримала, просила його задоволити (а.с.29). Представник відповідача ДП «Волиньвугілля» у судове засідання не з`явився. В.о. генерального директора Шикер М.Є. подав письмову заяву в якій просив суд застосувати строки позовної давності та просив відмовити у позові. Зазначив, що відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Конституційний суд офіційного розтлумачив положення ст.233 КЗпП України і зазначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розплатився. Оскільки позивач довідався про порушення свого права 30 червня 2022 року ( день видачі відповідачем довідки про розмір сум заборгованості), а звернувся до суду 07 листопада 2022 року, то вважає, що таким чином ним пропущений строк звернення до суду, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с.20-22). Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Наказом №148-к від 27 вересня 2021 року позивача [PERSON] звільнено з ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с.8-11) Згідно з довідкою відповідача №538/84/01-19 від 30 червня 2022 року заборгованість ДП «Волиньвугілля» перед позивачем станом на день видачі довідки становила 31 575,75 грн., а його середньоденний заробіток - 562 грн. Оскільки відповідач (роботодавець) не провів повний розрахунок із звільненим працівником (позивачем), то заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, передбачених ч.2 ст.233 КЗпП України, є безпідставною та не береться судом до уваги. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). При вирішенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за зазначений ним період, необхідно врахувати, що середній заробіток, за підрахунком позивача, становить 228 172 грн., що в кілька разів перевищує заборгованість підприємства, а тому, на думку суду, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності. Також суд звертає увагу сторін на те, що законодавець вніс зміни до ст.117 КзПП України (Закон №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022) та обмежив розмір середнього заробітку шістьма місяцями. Більше того, з оглянутої в судовому засіданні копії трудової книжки, вбачається, що після звільнення з ДП «Волиньвугілля» 27 вересня 2021 року, позивач [PERSON] вже 01 жовтня 2021 року був прийнятий на роботу гірничим підземної дільниці ДП «Шахта №9 «Нововолинська», що також є державним підприємством вугільної промисловості. З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, суд дійшов висновку, що конкретні обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з 228 172 грн. до 20 000 грн., оскільки в такому випадку будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін - працівника, який звільнився у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства умов колективного чи трудового договору та роботодавця, який є господарюючим суб`єктом державної форми власності. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача в користь позивача 200,79 грн. судового збору, що був сплачений позивачем та підтверджується документально (а.с.3).

Outcome: approved