Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 21 серпня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 21.08.2018 р. Шлюб було розірвано за результатами розгляду справи № 755/19167/19 та зафіксовано у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 28.12.2019р. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що відповідач з самого моменту народження дитини не виконує своїх батьківських обов`язків, пов`язаних з вихованням . Так, всі питання щодо виховання, морального та духовного розвитку вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, що в тому числі полягає також у забезпеченні належних, комфортних та безпечних умов проживання. Для нормального розвитку дитині потрібні заняття в гуртках, навчальні матеріали для розвитку дитини вдома, розвиваючі іграшки та засоби для підтримання та забезпечення активності (велосипед, самокат та інше), однак відповідач жодним чином не сприяє цьому. Всі умови для належного розвитку дитини позивач створює самостійно. Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не виявляє заінтересованості в її житті та подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Відповідач повністю усунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, не спілкується та не намагається встановити жодних контактів з дитиною вже понад два роки, в тому числі і протягом дії воєнного стану, що спричиняє підвищений психологічний тиск на стан дитини, не сприяє доступу дитини до культурних та інших духовних цінностей, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею дошкільної освіти. Під час спільного проживання з позивачем та дитиною відповідач не виявляв жодного інтересу щодо розвитку та стану справ останньої, мав шкідливі звички, котрі впливали на фізичний та психологічний стан, що спричиняло апатію, байдужість та періодичну агресію, що також не сприяло належному вихованню та турботі за новонародженою дитиною. Таке байдуже ставлення до дитини створює негативний вплив на її розвиток та значною мірою шкодить інтересам дитини. Крім того, відповідно до рішення суду, на відповідача було покладено обов`язок зі сплати аліментів на утримання дитини, починаючи з 27 листопада 2019 р., однак жодних кроків щодо виконання покладених в даній частині обов`язків відповідачем дотримано не було, юридичним доказом чого є довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів, видана Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві. Сума заборгованості зі сплати аліментів станом на 08.06.2022 досягає суми 115 084, 80 грн. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово заохочувала відповідача до спілкування з дитиною, проте усі заохочення зі сторони останнього були фактично проігноровані, як було зазначено вище, участі у вихованні дитини відповідач не брав. У результаті позивач звернулась до органів опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної адміністрації з проханням визначити місце проживання дитини з матір`ю, що відображено в Розпорядженні Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.10.2021р. № 826 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини». Таким чином, позивач вказує, що зазначені факти необхідно розцінювати як ухилення від виховання дитини, свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, що підтверджує відсутність зацікавленості відповідача у житті власної дитини. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: ухвалити рішення про позбавлення відповідача - [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] та стягнути судові витрати. 28.07.2022 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду. 22.11.2022 ухвалою суду було зобов`язано Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 22.12.2022 надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адімінстрації про позбавлення батьківських прав. Так, у відповідності до даного висновку, з врахуванням рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітної доньки [PERSON] , [INFO] , у звязку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини. 24.01.2023 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява позивача в якій вона підтримує вимоги, просить розглядати без її участі та не заперечує щодо заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, відповідачем не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Так, суд дійшов висновку, що відповідач безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її дошкільного навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також, зазначене підтверджується висновком Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітної доньки [PERSON] , [INFO] . З врахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача довдено, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини, а іншого стороною відповідача не було спростовано. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів пропорційно на користь держави судовий збір у сумі 1040,00 грн.

Outcome: approved