Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності в порядку спадкування за законом та просить визнати за ним право власності на квартиру загальною площею 35 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування позову зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , спадкоємцем після якої є позивач, що є рідним її племінником. Своїх дітей та чоловіка померла не мала. Заповіт відсутній. Померла мала рідну сестру [PERSON] (мати позивача), яка спадщину після [PERSON] не прийняла, не подала заяву нотаріусу та фактично не проживала та не була зареєстрована за однією адресою із сестрою. [INFO] померла і [PERSON] . Отже, як вказує позивач, спадкодавиця [PERSON] не мала спадкоємців першої черги, а її рідна сестра, як спадкоємиця другої черги, спадщину після сестри не прийняла, тому єдиним спадкоємцем є племінник (позивач). 23.08.2015р. позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті тітки, надіславши нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини поштовим відправленням. 24.08.2015р. на підставі отриманої заяви нотаріусом заведено спадкову справу №19/2105, яку зареєстровано в реєстрі за №41298888 від 24.08.2015р. З метою отримання свідоцтва про право спадщину за законом після смерті [PERSON] позивач звернувся до нотаріуса в 2016 році, однак отримав інформацію про те, що наказом Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.09.2016р. №589/6 діяльність нотаріуса тимчасово зупинена, а тому видати свідоцтва про право власності на спадщину тимчасово неможливо. Згодом стало відомо, що наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2017р. №774/5 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю та зобов`язано приватного нотаріуса Суперфіна Б.М. передати документи нотаріального діловодства та архів до Київського державного нотаріального архіву. 04.06.2021р. представник позивача звернулась до Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про видачу на ім`я позивача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . У відповідь Управління нотаріату повідомило, що архів приватного нотаріуса Суперфіна Б.М. до архіву не передавався. Також відомо, що нотаріус звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України про скасування рішення про анулювання свідоцтва. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2020р. відмовлено в задоволенні позову. Вказане рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції. Отже, як вказує позивач, приватний нотаріус станом на момент подання позову не передав спадкову справу [PERSON] в державний архів, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його рідної тітки. Таким чином, видати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.08.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач письмовий відзив на позовну заяву не надав. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Третя особа направила письмові пояснення щодо позову, за якими зазначила про те, що рішення в даній справі ніяким чином не вплине на права та обов`язки Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки повноваження Управління зводяться до контрольних та організаційних повноважень лише стосовно діяльності уповноважених осіб на внесення відомостей до спадкового реєстру. Третя особа просила розглянути справу за її відсутності та прийняти за результатами її розгляду законне та обгрунтоване рішення. Ухвалою суду від 28.09.2022р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] у віці 73 років, про що 27.02.2015р. складено відповідний актовий запис №3860, місце смерті Україна, Київ. Зазначене вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві [INFO] . Позивач є племінником померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 03.05.2001р., свідоцтвом про народження [PERSON] від 30.06.1948р., серії [NUMBER] , свідоцтвом про народження [PERSON] від 31.10.1961р., серії [NUMBER] . З витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі вбачається, що у вказаному реєстрі зареєстровано спадкову справу, заведену Приватним нотаріусом Суперфіном Б.М., номер у реєстрі 57847670, спадкодавець [PERSON] , дата смерті [INFO] . Як вбачається, із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернувся позивач [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що з відповідними заявами звертались інші особи щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Позивач зазначає, що дітей та чоловіка у померлої не було, а її рідна сестра, мати позивача, спадщину після сестри не прийняла і на даний час також є померлою. Вказані обставини не спростовані належними засобами доказування. За матеріалами справи вбачається, що померлій [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 18.07.1995р. №1177. Позивач зазначає, що з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся до приватного нотаріуса Суперфіна Б.М., однак отримав інформацію, що наказом Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.09.2016р. №589/6 діяльність нотаріуса тимчасово зупинена, а наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2017р. №774/5 свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю [PERSON] анульовано та зобов`язано передати документи нотаріального діловодства та архів до Київського державного нотаріального архіву. Так, згідно листа Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13.07.2021р. №28324/6-21 приватна нотаріальна діяльність [PERSON] по Київському міському нотаріальному округу припинена на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 10.04.2017р. №258/6 з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю №4300, виданого Міністерством юстиції України 15.04.2002р. на ім`я [PERSON] (наказ Міністерства юстиції України від 03.03.2017р. №774/5) за неодноразові порушення вимог чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій. Вказаним наказом приватного нотаріуса зобов`язано передати документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса до Київського державного нотаріального архіву. Станом на день надання відповіді приватним нотаріусом Суперфіном Б.М. документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса не передано на зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Відповідно до відомостей, наявних в Управлінні нотаріату, [PERSON] звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України про скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 16.02.2017р. №9 та наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2017р. №774/5. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2020р. відмовлено в задоволенні позову. Постановою Шостого адміністративного апеляційного суду від 08.12.2020р. рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2020р. залишено без змін. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За матеріалами справи позивач є єдиним спадкоємцем після смерті померлої [PERSON] , що прийняв спадщину. Разом з тим отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки свідоцтво про право на зайняття нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Суперфіна Б.М., який зареєстрував спадкову справу щодо спадкодавця [PERSON] , є анульовано за наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2017р. №774/5, а документи нотаріального діловодства та архів приватний нотаріус не передав на зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 316 цього Кодексу зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, спадкуванню підлягає майно, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлої за законом, останній не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки приватний нотаріус, у якого зберігалася спадкова справа та свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю якого анульовано, не передав документи нотаріального діловодства та архів до Київського державного нотаріального архіву, що є перешкодою для набуття права ним власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно в нотаріуса, тому за ним, як єдиним спадкоємцем, слід визнати право власності в порядку спадкування за законом. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved