Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив суд стягнути з відповідача на користь КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» заборгованість за спожиті до 01 05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 8568,82 грн.; заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 182,20 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 17905,44 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 24581,00 грн.; судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2270,00 грн. та 33,00 грн. за отримання інформації з Державного реєстру. Свої вимоги обґрунтовує тим, що квартира за адресою [ADDRESS] під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. При цьому, свої зобов`язання зі сплати наданих позивачем послуги відповідач виконує неналежно, внаслідок чого утворилась заборгованість. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 12.11.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості за період до 01.05.2018 у загальному розмірі 8 751,02 грн. (8 568,82 грн. + 182,20 грн.) та з 01.05.2018 у загальному розмірі 42 486,44 грн. (17 905,44 +24581,00). Водночас, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 29.07.2021, а провадження у справі відкрито 16.08.2021. Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). З наведеного вбачається, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за період до 01.05.2018 у загальному розмірі 8 751,02 грн., а також в частині позовних вимог за період з 01.05.2018 по 01.08.2018, розмір яких згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості становить 4 756,55 грн. Таким чином, загальна сума позовних вимог щодо яких сплив строк позовної давності становить 13 507,57 грн. У позовній заяві не зазначено жодної поважної причини пропуску позивачем строку позовної давності. Крім того, позивач не надав доказів про споживання послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води саме відповідачем, оскільки [PERSON] з 04.10.2019 не є власником квартири по [ADDRESS] . Окрім того, позивач, у відповідності до вимог ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не укладав зі мною договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення. При цьому, зазначені розрахунки за один і той же період та за надання однакових послуг містить абсолютно різні цифрові значення. Більше того, зазначені розрахунки базуються на середніх показниках споживання, в той час як у споживача встановлені лічильники гарячої води, про що зазначено в цих же розрахунках. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Розгляд справи просив здійснювати у судовому засіданні з повідомленням сторін. 23.11.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що оскільки, між позивачем та ПАТ «КИІВЕНЕРГО» договір про відступлення права вимоги №602-18 було укладено 11.10.2018, то обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості з оплати спожитих до 01.05.2018 відповідачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, відповідно з ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України починається з моменту укладання вищезазначеного договору про відступлення права вимоги. Таким чином, вважає, що позивачем належним чином доведений факт, через який останній не знав про порушення свого права до жовтня 2018 року Виходячи з вищевикладеного строк позовної давності щодо стягнення заборгованості з оплати спожитих послу з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води закінчується 11.10.2021 року. Також, починаючи з 12 березня 2020 р. і по сьогоднішній день на території України установлено і діє карантин з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом. Строки позовної давності було подовжено згідно рішень Уряду до спливу строку позовної давності, а, отже, позовна заяв позивача у даній справі була подана у межах строку позовної давності. Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення: [ADDRESS] детально відображає нарахування, оплати споживача, спожиті Гкал, м. куб. води, а тому є належним та допустимим та відповідає нормам ст. 76-81, 95 ЦПК України та встановлює споживання відповідачем таких послуг у вказаному обсязі. Щодо тарифів, за якими здійснювалось нарахування вартості наданих послуг, то повідомляємо, що розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] проводився згідно тарифів закріплених у Розпорядженнях КМДА, інформація про які є загальнодоступною та загальновідомим фактом, що офіційно опублікований та у відповідності до ч. 3 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. 23.11.2021 року від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надійшла відповідь на запит суду. 13.12.2021 року від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської держави адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - Позивач) видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснює з 01.05.2018 надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (далі - послуги) регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV та Правилами надання послуг з централізованої опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надані послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630. Відповідно до п. 8 Правил та Закону послуги надаються споживачеві згідно з договором, п оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення постачання гарячої води, такий договір є договором приєднання. На виконання вимог Закону КП«КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 23.03.2018 № 34 (5085). Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є факт отримання послуг Споживачем. Квартира за адресою [ADDRESS] під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже, на думку позивача, відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Відповідач від послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався). Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін Позивач надає послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, щомісячно надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а Відповідач споживає надані послуги та зобов`язаний оплатити їх вартість. Відповідно до ст. 20 Закону, п. п. 18, 20, 30 Правил, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у встановлені строки. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Проте, як зазначає позивач у своєму позові, відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Згідно листа КП КМР «КМ БТІ» від 18.11.2021 року № 062/14-15174 (И-2021), який надійшов на запит суду, згідно з даними реєстраційних книг КП КМР «КМ БТІ» квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] (в рівних частинах) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.04.2005 року. Тобто, відповідач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] . Разом із тим, у разі коли житлове приміщення належить одній особі на праві приватної власності, а інші особи мають тільки право користування, то належним відповідачем за позовами про стягнення заборгованості за комунальні послуги є власник житлового приміщення. В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року у справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України). Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту статей 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. За обставин не надання позивачем належних та допустимих доказів належності відповідачу на праві власності спірної квартири, з утримання якої виник спір, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову КП «Київтеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed