Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач та АТ КБ «Приватбанк» 14.12.2007 уклали кредитний договір № VІU0GI0000002377. Згідно даного договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 140000,00 грн. терміном до 14.12.2021, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця, в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № VIUOGI0000002377. Отже, в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13.05.2022 має перед позивачем заборгованість в сумі 218992,58 грн., яка складається з наступного: 87510,90 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 81417,38 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 50064,30 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з Відповідача на свою на користь вказану заборгованість та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. До позовної заяви ним додано письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Від неї до суду надійшов відзив на позов, в якому вона вказує, що останні платежі по кредиту нею зроблено нею в 2010 році, тому просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у позові (а.с. 55, 54). Крім того, згідно заяви від 26.12.2022 відповідач просить при ухваленні судового рішення в даній справі врахувати надані нею копію рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.03.2016, копію ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 11.08.2016 та копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 08.11.2017 (а.с. 91-99). Заперечуючи проти відзиву на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що згідно п. 10.1 кредитного договору обумовлено, що договір діє з моменту його укладення до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто термін дії договору обумовлений моментом повного виконання зобов`язань. Згідно договору №VІU0GI0000002377 АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 140000,00 грн. терміном до 14.12.2021. У зв`язку з цим вважає, що строк позовної давності позивачем при зверненні до суду не пропущено та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 64-65). Відповідно до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність сторін на підставі наявних в справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.12.2007 відповідач [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» уклали договір про іпотечний кредит № VІU0GI0000002377 (а.с. 8-12). За умовами даного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 140000,00 грн., а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у вказаній сумі, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00%, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається строком погашення не пізніше 14.12.2021. За змістом п. 2.4 позичальник зобовязується щомісячно до 14 числа кожного місяця здійснювати погашення кредитута сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2017,49 грн. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 14.12.2021. Згідно п. 3.1 даного договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3.2. Кредит, наданий кредитором також забезспечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернуто стягнення в порядку, установленому законодавством. Згідно п. 3.3. Іпотечний договір укладається кредитором (Іпотекодержателем) та Іпотекодавцем одночасно із укладанням цього договору. Відповідно до п.5.2.4. кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або Іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку прострочення сплати чергового платежу за Кредитом та відсотків за користування Кредитом понад двох місяців (а.с. 8 -12). Згідно здійсненого позивачем розрахунку заборгованості за договором №VIUOGI0000002377 від 14.12.2007, укладеного між Приватбанком та [PERSON] , станом на 13.05.2022 відповідач має заборгованість в сумі 218992,58 грн., яка складається з наступного: 87510,90 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 81417,38 грн. - заборгованість за простроченими процентами; 50064,30 грн. - загальна сума нарахованої пені (а.с. 4-7). Крім того, з наданої відповідачкою копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.03.2016, ухваленого в справі №148/1543/13-ц, встановлено, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про погашення заборгованості за договором іпотеки № VIUOGI0000002377 від 14.12.2007, укладеного з [PERSON] , були предметом судового розгляду. При цьому, як вбачається з вказаного рішення, свої вимоги банк просив задовольнити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, предявивши позов до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Дані вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно вказаного рішення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUOGI0000002377 від 14.12.2007 в розмірі 210509,56 грн. звернуто стягнення на 2/3 частини 2-х кімнатної квартири загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIUOGI0000002377 від 14.12.2007) Публічним Акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу предмету іпотеки з початковою вартістю предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень. В частині позовних вимог про виселення [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS] ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Крім того, як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, перед тим, як звернутися в суд, банк скористався своїм правом на дострокове повернення свієї суми кредиту за договором № VIUOGI0000002377 від 14.12.2007, направивши [PERSON] 24.12.2012 вимогу про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги. Однак [PERSON] дану вимогу не виконала і заборгованість по кредитному договору не сплатила. В зв`язку з цим суд вважав, що в позивача є підстави задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 92-94). Вказане рішення Тульчинського районного суду Вінницької області №148/1543/13-ц від 18.03.2016. набрало законної сили 08.11.2017, про що свідчать ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 11.08.2016 та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 ( а.с. 95-99). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирішуючи даний спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходить з наступного. З аналізу правових висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17, стягнення грошових коштів, процентів за користування кредитом та стягнення на предмет іпотеки не є подвійним стягненням заборгованості. Так, згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку). Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Виходячи з викладеного вище, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, адже вони можуть бути задоволені не тільки за рахунок іпотечного майна, а й за рахунок іншого. При цьому суд враховує, що сам факт заборгованості перед банком відповідачкою не заперечується та доказів її відсутності нею не представлено. Як і не представлено доказів задоволення позивачем своїх вимог за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з цим, надаючи оцінку доводам відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення в суд з вимогами про стягнення заборгованості та застосування наслідків її спливу, суд виходить із такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом указаної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). За обставинами справи згідно з умовами кредитного договору № VІU0GI0000002377 від 14.12.2007 кінцевим терміном повернення кредиту є 14.12.2021. Крім того, умовами договору визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно до 14 числа кожного місяця, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2017,49 грн. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити 14.12.2021. Отже, умовами кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості. Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. При цьому, право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2022 року у справі № 219/1316/16-ц, провадження № 61-16080св21. З матеріалів справи, зокрема рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.03.2016, судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту в цілому за договором № VІU0GI0000002377 від 14.12.2007, направивши 24.12.2012 відповідачці [PERSON] вимогу про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги. [PERSON] дану вимогу не виконала і заборгованість по кредитному договору не сплатила. Тому суд доходить висновку, що у цій справі строк дострокового повернення кредиту настав через тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги [PERSON] , це свідчить про переривання позовної давності, тому саме з цієї дати починається перебіг позовної давності. Отже, позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості сплинула в січні 2016 року. З доводами ж відповідачки про те, що позовна давність сплинула в 2010 році, коли вона здійснила останній платіж, суд не погоджується, оскільки цьому не представлено жодних доказів. Як і не погоджеується з доводами представника позивача про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки договором установлено, що зобовязання діє, до повного його виконання, адже банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту в цілому, що установлено судовим рішенням. Згідно розяснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. За приписами, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищевикладеного, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення в суд з вимогою про стягнення заборгованості по кредиту, відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до даних вимог, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити саме з цієї підстави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи ту обставину, що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" залишено без задоволення, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed