Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 2\~009 009,07 грн., з яких: 218\~739,34 основна сума боргу (еквівалент 8190 доларів США), 28\~195,50 інфляційні збитки, 14\~346,90 3% річних, 1\~747\~727,33 неустойка (1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості). В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики №16/04/19-2 від 16 квітня 2019 року (надалі Договір позики). Відповідно до Договору позики, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність, грошові кошти в сумі 219 575,57 копійок, що за курсом НБУ (1 долар США = 26.810204 грн.) на день укладення Договору позики було еквівалентно 8190 доларів США. В свою чергу, [PERSON] зобов`язувався повернути позику у визначений цим договором строк, тобто до 16.07.2019 року, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати 8190 доларів США 00 центів за курсом НБУ на дату здійснення платежу. За домовленістю сторін позика є безвідсотковою. На підтвердження факту отримання грошових коштів у борг відповідачем власноруч було складено розписку від 16.04.2019 року, копія якої була долучена до позовної заяви та оригінал якої був досліджений судом. Однак, відповідачем всупереч укладеному договору позики суму боргу повернуто не було й позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Крім того позивач просив стягнути з відповідача сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 11350 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 05 жовтня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 18). Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 17 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті позову. (а.с. 38). Представник позивача, адвокат Жекало І.С. в судове засідання не прибув та ним надано 18 січня 2023 року клопотання про розгляд справи за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того надав суду для огляду оригінали договору позики №16/04/19-2 від 16.04.2019 року та розписки від 16.04.2019 року. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому порядку. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики №16/04/19-2 від 16 квітня 2019 року (надалі Договір позики). Відповідно до Договору позики, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність, грошові кошти в сумі 219 575,57 копійок, що за курсом НБУ (1 долар США = 26.810204 грн.) на день укладення Договору позики було еквівалентно 8190 доларів США 00 центів. В свою чергу, [PERSON] зобов`язувався повернути позику у визначений цим договором строк тобто до 16.07.2019 рок, та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати 8190 (вісім тисяч сто дев`яносто) доларів США 00 центів за курсом НБУ на дату здійснення платежу. За домовленістю сторін позика є безвідсотковою. На підтвердження факту отримання грошових коштів у борг відповідачем власноруч було складено розписку від 16.04.2019 року, копія якої була долучена до позовної заяви. З боргової розписки від 16.04.2019 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг у розмірі 219 575,57 копійок, що за курсом НБУ (1 долар США = 26.810204 грн.) на день укладення Договору позики еквівалентно 8190 (вісім тисяч сто дев`яносто) доларів США 00 центів. З даного слідує, що відповідач визнав себе боржником в розумінні ст. 509 ЦК України. Проте, всупереч домовленості на підтвердження якої була складена боргова розписка та положення чинного законодавства України, відповідачем не було виконано зобов`язання щодо повернення суми боргу у повному обсязі та строки визначені Договором позики та розпискою. У зв`язку з тим, що відповідач і досі не повернув позивачу позичені кошти, й у останнього настала потреба звернутись до суду за захистом своїх прав, що він і зробив. Окрім того, пунктом 11 Договору позики сторони погодили, що: у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості. Зазначений пункт\~договору узгоджується\~з ч.\~2\~ст.\~625\~ЦК України,\~а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з чим, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача 28\~195,50 інфляційних збитків, 14\~346,90 3% річних, 1\~747\~727,33 неустойки (1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості). Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правилами ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 611 ч. 1 п. 1, 625, 1046, 1047, 1048 ч. 1, 1049 ч. 1, 1050, 1051 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку із наведеним суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При подані позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 11350 грн. 00 коп., суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в повному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved