Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-19 00:00:00

06 січня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-банк», назву якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство «Сенс Банк», [PERSON] про визнання протиправним та скасування запису про право власності на нерухоме майно та витребування майна, в якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 37570875 від 28 липня 2020 року на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , за АТ «Альфа-банк»; - витребувати на свою користь у добросовісного набувача [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 17-6-229 від 12 жовтня 1994 року та свідоцтва про право власності від 11 березня 2008 року належить квартира [ADDRESS] (далі - квартира). 17 квітня 2008 року між [PERSON] та АТ «Альфа-банк» укладено кредитний договір № 800003658 від 17 квітня 2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримано кредитні кошти в розмірі 140 000,00 доларів США з датою остаточного повернення 17 квітня 2023 року. Відповідно до п. 2.9. кредитного договору основне забезпечення - іпотека об`єкту нерухомості, а саме квартира [ADDRESS] . (далі - кредитний договір). Також 17 квітня 2008 року, з метою забезпечення зобов`язання за кредитним договором, між [PERSON] та АТ «Альфа-банк» укладено договір іпотеки № 800003658-И, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку АТ «Альфа-банк» зазначену вище квартиру (далі - договір іпотеки). Відповідно до п. 6 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя набути право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов`язання, невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору, у інших випадках, передбачених законом. Пунктом 6.3. договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Застереження визнано сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного договору. Відповідно до п. 6.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі даного договору та застереження може здійснюватися одним із зазначених нижче способів: - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. У цьому випадку право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя з дня, наступного за останнім днем строку, визначеного для виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору у вимозі про усунення порушень, яка буде надіслана іпотекодержателем згідно зі ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Дане застереження є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (пп. 6.3.1.); - шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. 15 вересня 2020 року позивачу стало відомо, що АТ «Альфа-банк» зареєстровано за собою право власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру здійснено державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області 28 липня 2020 року. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки без згоди позивача АТ «Альфа-банк» порушило вимоги п.п.1 п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Вказана квартира використовується позивачем та його донькою як місце постійного проживання, інше нерухоме житлове майно у позивача відсутнє. Підписавши іпотечне застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використовувати іпотекодержатель. ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. 24 листопада 2020 року між АТ «Альфа-банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Останній здійснив реєстрацію права власності на квартиру. АТ «Альфа-банк» не мало право відчуження спірної квартири, оскільки набуло право власності на неї незаконно, зважаючи на що квартира вибула з права власності [PERSON] поза його волею. Представником АТ «Альфа-банк» подано відзив на позов, в якому посилався не необґрунтованість позовних вимог. Зазначив, що відповідно до п. 7.3. кредитного договору позичальник - [PERSON] зобов`язаний повідомляти кредитора - АТ «Альфа-банк» про будь-які зміни в сімейному стані. На виконання п. 7.3. даного кредитного договору [PERSON] не повідомлено банк про зміну в сімейному стані. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] (прізвище після укладення шлюбу змінено на « [PERSON] ») 30 вересня 1994 року укладено шлюб. З Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] (дружина позивача) на праві власності належать два об`єкти нерухомого майна - квартири. Крім того, в кредитному договорі [PERSON] зазначив місце свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Дана адреса також зазначена в паспорті як місце реєстрації позивача. Дані обставини спростовують доводи позивача щодо відсутності у нього як місця постійного проживання іншого нерухомого житлового майна, окрім спірної квартири, що є предметом іпотеки. Відповідно до п. 7.2. кредитного договору позичальник - [PERSON] зобов`язаний письмово повідомляти кредитора про зміну реєстрації місця проживання. [PERSON] не повідомляв АТ «Альфа-банк» про зміну місця проживання. Зазначені обставини підтверджують факт правомірності дій АТ «Альфа-банк» в частині дотримання процедури реєстрації права власності на заставлене майно, оскільки письмові вимоги про усунення боржником порушення надсилались [PERSON] належним чином. Доводи позивача стосовно того, що без його згоди не може бути примусово стягнуте нерухоме майно є необґрунтованими, оскільки застереження у договорі іпотеки і є згодою іпотекодавця на відчуження (стягнення) іпотечного майна з визначених у застереженнях підстав. 01 квітня 2021 року представником [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позив є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. [PERSON] є добросовісним набувачем, підстави для витребування майна з його володіння відсутні. При укладенні [PERSON] та АТ «Альфа-банк» договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О., було дотримано усіх вимог чинного законодавства, а саме: нотаріусом встановлено особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, визначено обсяг цивільної дієздатності, установлено волевиявлення та дійсний намір особи при вчиненні нотаріальної дії, визначено, що майно належало продавцю на праві приватної власності, що було підтверджено відомостями, які отримані нотаріусом шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно тощо. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові. Представники відповідача АТ «Сенс Банк» в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] - [PERSON] та представник АТ «Сенс Банк» - Кравцова С.М. подавали заяви про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». Дані клопотання ухвалою суд задоволені, проте в призначене на 09 січня 2023 року судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon», які зареєстровані у системі «EasyCon» за вказаною в клопотанні електронною адресою представник АТ «Сенс Банк» не виходив. Ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 09 січня 2023 року проти задоволення позову заперечував, надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзив на позов. Вирішуючи питання щодо розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляд справи представника АТ «Сенс Банк», суд керується наступним. Згідно п. 3 ст. 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. На необхідності забезпечення розгляду справи протягом розумного строку зазначено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 44 ЦПК України визначає найбільш часті випадки зловживанням процесуальними правами, проте їх перелік не є вичерпним. Верховний Суд у своїй судовій практиці висловив однозначну позицію, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту. Відтак, враховуючи, що перелік дій, наведений у частині другій статті 44 ЦПК України, не є вичерпним, то суд може визнати зловживанням процесуальними правами також інші дії, які мають відповідну спрямованість. Частина 2 статті 43 ЦПК України зобов`язує учасників справи виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Вирішуючи питання про розгляд справи по суті за відсутності представника АТ «Сенс Банк», суд приймає до уваги те, що межі перенесення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача АТ «Сенс Банк» скористався належним йому правом подання до суду відзиву на позовну заяву у встановлений в ухвалі суду строк та в судових засіданнях надавав пояснення, висловлював заперечення. Враховуючи наведене, ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду з 06 січня 2021 року, а також необхідність забезпечення розумних строків її розгляду, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відкладення судового засідання та розгляду справи за відсутності представника АТ «Сенс Банк». Суд, заслухавши надані в попередніх судових засіданнях пояснення позивача та представника АТ «Сенс Банк», дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н від 11 березня 2008 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 17 квітня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-банк» укладено кредитний договір № 800003658, відповідно до умов якого [PERSON] отримано кредитні кошти в розмірі 140 000,00 доларів США з датою остаточного повернення 17 квітня 2023 року. Відповідно до п. 2.9. кредитного договору основне забезпечення - іпотека об`єкту нерухомості, а саме квартира [ADDRESS] . 17 квітня 2008 року, з метою забезпечення зобов`язання за кредитним договором, між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-банк» укладено іпотечний договір № 800003658-И, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку ЗАТ «Альфа-банк» зазначену вище квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-18). Пунктом 6.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя набути право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов`язання, невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору, у інших випадках, передбачених законом. У разі порушення іпотекодавцем основного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Документом, що підтверджує відправлення іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення та виконання порушеного зобов`язання, є квитанція поштового відділення про відправлення відповідного рекомендованого листа іпотакодавцю за адресою його фактичного проживання (реєстрації), зазначеної в преамбулі та в статті 8 цього договору. Відповідно до п. 6.2. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимоги іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у п. 6.3. цього договору. Пунктом 6.3. договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Застереження визнано сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі даного договору та застереження може здійснюватися одним із зазначених нижче способів: - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. У цьому випадку право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя з дня, наступного за останнім днем строку, визначеного для виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору у вимозі про усунення порушень, яка буде надіслана іпотекодержателем згідно зі ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Дане застереження є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (пп. 6.3.1.); - шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 6.4. договору іпотеки право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки з числа передбачених у цьому договорі та у законодавстві України належить іпотекодержателю. Зважаючи на те, що [PERSON] не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором АТ «Альфа-банк» 27 січня 2020 року надіслав на ім`я [PERSON] , на дві адреси: [ADDRESS] та [ADDRESS] , повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням № 164. 27 квітня 2020 року АТ «Альфа-банк» повторно надіслав на ім`я [PERSON] за вказаними вище адресами повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням № 350. 28 липня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області на підставі договору іпотеки, повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки від 27 січня 2020 року № 164 та від 17 квітня 2008 року № 350, здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Альфа-банк». 24 листопада 2020 року між АТ «Альфа-банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О., реєстровий номер 3651, відповідно до умов якого АТ «Альфа-банк» передало у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 24 листопада 2020 року між [PERSON] , як власником спірної квартири, та [PERSON] укладено договір позики б/н та з метою забезпечення виконання зобов`язання за цим договором договір іпотеки, за яким вказану спірну квартиру передано в іпотеку останній. Строк виконання основного зобов`язання за договором позики 16 грудня 2020 року. Станом на дату ухваленні судового рішення в матеріалах справи відсутні дані щодо виконання [PERSON] укладеного з [PERSON] договору позики. Під час розгляду справи позивач зазначив, що звертаючи стягнення на предмет іпотеки без його згоди АТ «Альфа-банк» порушило вимоги п.п.1 п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Вказана квартира використовувалась позивачем як місце постійного проживання, інше нерухоме житлове майно у позивача відсутнє. Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки не отримував. Невідомі люди прийшли до його квартири та виселили його в примусовому порядку без будь-яких пояснень та правових підстав. В судових засіданнях представник АТ «Альфа-банк» зазначив про неможливість надати письмові докази про отримання [PERSON] направлених письмових повідомлень, документів, що підтверджують наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, оскільки дані документи були надані державному реєстратору при реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа-банк» та у відповідача вони відсутні. Також представник АТ «Альфа-банк» наголошував на тому, що під час звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку банком було проведено перевірку та встановлено, що дружині [PERSON] на праві власності належить декілька квартир, зважаючи на що вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» були дотримані. Дослідивши матеріали справи суд не погоджується з доводами представника АТ «Альфа-банк» зважаючи на наступне. Відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції, що діяла станом на час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження, протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Під час розгляду справи позивачем надано до суду свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , з якого вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 17 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що [PERSON] 18 квітня 2017 року набула право власності на квартиру № 37 та квартиру [ADDRESS] . Зважаючи на те, що право власності на вказані квартири було набуто [PERSON] після розірвання шлюбу та вони не є спільною сумісною власністю подружжя, доводи представника АТ «Альфа-банк» щодо дотримання вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині можливості примусового стягнення спірної квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки у [PERSON] у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно, є неспроможними. Позивач під час розгляду справи зазначив, що будь-якого іншого майна на праві власності не має, станом на час розгляду справи проживає у орендованій комунальній квартирі. Матеріали справи не містять даних, що свідчать про те, що у власності [PERSON] перебуває будь-яке інше житлове майно. Крім того, матеріали справи не містять даних, з яких вбачається, що [PERSON] було надано згоду, як власником спірної квартири, на її примусове стягнення (відчуження без згоди власника). Зважаючи на те, що АТ «Альфа-банк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 276 , яка використовувалась ним як місце постійного проживання та йому на праві власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, суд дійшов висновку про порушення АТ «Альфа-банк» під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Доводи представника АТ «Альфа-банк» стосовно того, що посилання позивача на неможливість без його згоди примусового стягнуте нерухомого майна є безпідставними, оскільки застереження у договорі іпотеки і є згодою іпотекодавця на відчуження (стягнення) іпотечного майна з визначених у застереженнях підстав, суд вважає необґрунтованими. Державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області було зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон 898-IV) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону № 898-IV, в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону № 898-IV в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використовувати іпотекодержатель. ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Як було зазначено вище, в матеріалах справи містяться повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, складені представником АТ «Альфа-банк» на ім`я позивача та зареєстровані 27 січня 2020 року та 27 квітня 2020 року за вихідними №№ 164 та 350. Матеріали справи містять копії опису поштового вкладення про направлення на ім`я позивача зазначених повідомлень, проте не містять будь-яких даних, які доводять факт їх отримання позивачем або його обізнаність про їх існування. В матеріалах справи містяться копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, направлені АТ «Альфа-банк» на ім`я [PERSON] та повернуті до АТ «Альфа-банк» без вручення останньому. Дані рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення не містять даних щодо вмісту поштового відправлення, містять лише назву «Projekt Balancе». Також в матеріалах справи наявні копії довідок про причини повернення поштового відправлення, з яких вбачається, що одне поштове відправлення повернуто з причини письмової відмови одержувача, друге з причини закінчення терміну зберігання. Дані копії довідок не містять номеру трекінгу відправлення, зважаючи на що суд позбавлений можливості встановити, що дані довідки містять інформацію, яка стосується результатів направлення саме позивачу повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не будь-якій іншій особі будь-якої іншої кореспонденції, та що позивач умисно відмовився одержувати повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оригінали досліджених письмових доказів до суду не надані. Суд вважає неспроможними доводи представника АТ «Альфа-банк» про неможливість надати оригінали письмових доказів про направлення [PERSON] письмових повідомлень та їх отримання останнім, документів, що підтверджують наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, оскільки дані документи у банку відсутні з причини їх надання державному реєстратору при реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа-банк». Суд вважає дані доводи тактикою захисту, оскільки представник АТ «Альфа-банк» не був позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про витребування у державного реєстратора вказаних повідомлень, поштових фіскальних чеків про відправлення кореспонденції, опису поштового вкладення, довідок про причини повернення, документів, що підтверджують наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Суду належних доказів отримання [PERSON] письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання та надання останнім згоди на відчуження предмета іпотеки надано не було. Надані відповідачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть вважатися належними та допустимими доказами, які підтверджують факт дотримання передбачених вимог щодо надання [PERSON] згоди на примусове стягнення квартири. Квартира [ADDRESS] , яка використовувалася позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-банк». З матеріалів справи вбачається, що всупереч дії мораторію відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку щодо порушення АТ «Альфа-банк» визначеного зазначеними вище законодавчими актами порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, передбаченого в іпотечному договорі, що свідчить про вибуття з володіння [PERSON] квартири не з його волі. Положення Закону № 1304-VII можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки квартира була передана в іпотеку банку в рахунок забезпечення споживчого кредиту у розмірі 140 000,00 доларів США, цільове використання якого визначене як надання на власні потреби без будь-яких обмежень, та з метою забезпечення якого надано в іпотеку спірну квартиру, яка використовувалася відповідачем для постійне місце проживання. При розгляді заяви банку про реєстрацію за собою права власності на квартиру державний реєстратор, як особа, що здійснює реєстрацію права власності, повинен був перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на квартиру за банком на підставі іпотечного застереження, врахувати положення Закону № 1304-VII та відмовити банку у вчиненні зазначеної реєстраційної дії. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що вищезазначені дії державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на квартиру за банком є протиправними. Проте, зважаючи на подальший перехід право власності на спірну квартиру від АТ «Альфа-банк» до [PERSON] шляхом укладення 24 листопада 2020 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, відповідно до умов якого АТ «Альфа-банк» передало у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , суд відмовляє в задоволенні позивної вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області № 37570875 від 28 липня 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру № 276 за АТ «Альфа-банк», оскільки оспорювання ланцюга таких рішень не є ефективним способом захисту права власності. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Відповідно до пункту 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у праві № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Згідно із п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Коло передбачених ч. 1-3 ст. 388 ЦК України підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Зважаючи на зазначене вище, судом встановлено, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] як власника поза його волею, без надання ним на це згоди та без його належного повідомлення. З правового аналізу п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України та обставин справи вбачається, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки він не знав та не міг знати, що квартира за відплатним договором придбана у АТ «Альфа-банк», яке не мало права його відчужувати. Відтак, згідно з п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України [PERSON] має право на витребування від [PERSON] квартири, яка вибула з володіння позивача поза його волею та була набута [PERSON] шляхом укладення правочину з банком, який не мав права відчужувати квартиру. Позовна вимога про витребування спірної квартири з володіння добросовісного набувача [PERSON] у власність позивача підлягає задоволенню, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з володіння добросовісного набувача, за яким воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статті 388 ЦК України, є неефективними. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Витребування у добросовісного набувача майна не порушує принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з володіння добросовісного набувача є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане при задоволенні позовної вимоги про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку про витребування з мотивів, викладених у цьому рішенні, квартиру [ADDRESS] , з володіння добросовісного набувача [PERSON] у власність [PERSON] . Оцінюючи інші доводи і аргументи представників відповідачів, викладені у відзивах на позов, а також висловлені під час судового розгляду справи, суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, викладеної зокрема в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Outcome: partial