Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-19 00:00:00

в червні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Виконавчого органу КМР (КМДА), Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва в якому просить визнати незаконним та скасувати Розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. №148 від 09.03.2022 про відсторонення [PERSON] ; поновити позивача на посаді Начальника Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва з 09.03.2022; стягнути із Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому, окремою вимогою позивач просить поновити строк на звернення до суду із вказаним позовом, визнавши поважними причини пропуску строку подачі позову. В обґрунтування позову зазначено, що між ним та відповідачем Виконавчим органом КМР (КМДА) 28.05.2020 в особі Київського міського голови Кличка В.В. укладено Контракт щодо призначення позивача на посаду начальника КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва з 01.07.2020 по 30.06.2023 (надалі - Контракт). Вказаний Контракт укладено, зокрема, на підставі ч.3 ст.21 КЗпП України. При цьому, установчим документом комунального підприємства є Статут. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан і діє по день подання позову. Позивач зазначає, що він працював на вищевказаній посаді однак, 09.03.2022 Київський міський голова Кличко В.В. видав розпорядження №148 від 09.03.2022 про відсторонення [PERSON] . При цьому, вказане Розпорядження видавалось на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із невиконанням доручень під час дії правового режиму воєнного стану, відсторонив позивача від займаної посади з 09.03.2022 до закінчення строку дії правового режиму воєнного стану. Також, в позові зазначено, що умови відсторонення позивача від займаної посади Контрактом не передбачені. При цьому, позивач зауважує, що ніяких письмових доручень він не виконував, а після свого виходу із відпустки 05.03.2022 до позивача звернулись невідомі люди у військовій формі з вимогою віддати ним транспортний засіб, який належить КП «ШЕУ Святошинського району». Після вказаного позивач зазначає, що він звернувся до Святошинської РДА та Святошинського районного у м. Києві ТЦ КСП з проханням надати відповідні рішення для законної передачі майна комунального підприємства згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Позитивної відповіді не отримав, а вже після винесення оскаржуваного Розпорядження, позивач отримав копію окремого доручення в якому описано, що він не виконав окреме доручення (усне) директора Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу КМР (КМДА) Руслана Кандибора, яке останній надав на виконання доручення першого заступника голови КМДА М. Поворозника від 06.03.2022. В позові зазначено, що ніяких вищевказаних доручень позивачу не видавалося і не озвучувалося, жодних рішень від Органу управління майном та військових, згідно яких позивач зобов`язаний був виконати доручення безпосереднього керівництва, останній не отримував. А передача транспортного засобу відбулася 11.03.2022 на підставі прийнятих у відповідності із законодавством рішень органів місцевого самоврядування, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі транспортних засобів та техніки від 11.03.2022 №470, який підписаний вже начальника КП «ШЕУ Святошинського району». [PERSON] вважає, що в діях відповідача вбачається дискримінація позивача. Жодним пунктом Контракту або Статуту підприємства не визначені питання відсторонення начальника від виконання своїх обов`язків. Зважаючи на вищевикладене, позивач вказує, що з врахуванням положень ст. 46 КЗпП України, яка не передбачає таких правових підстав, на підставі яких було відсторонено позивача, відсутності у Статуті зазначених у Розпорядженні підстав для відсторонення положень для відсторонення, він змушений звернутися із вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених трудових прав. Ухвалою суду від 15.06.2022 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 11.08.2022 надійшов від відповідача виконавчого органу КМР (КМДА) відзив на позов, в якому вимоги позивача заперечуються в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, серед іншого, відповідач посилається на ту обставину, що відповідно до п.7.2. Статуту КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м.Києва начальник підприємства призначається на посаду та звільняється Київським міським головою. При цьому, п. 2.4.24 Контракту начальник зобов`язується виконувати рішення КМР, розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА), Київського міського голови та інші нормативно-правові акти. Таким чином, невиконання розпорядження директора Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу КРМ (КМДА) - є порушенням укладеного Контракту. Так, відповідач зазначає, що на виконання доручення першого заступника голови КМДА Поворознюка М. було надано доручення позивачу про передачу транспортних засобів для виконання оперативних завдань в умовах дій правового режиму військового стану, згодом директора Департаменту транспортної інфраструктури було проінформовано про виконання зазначеного доручення, однак, 08.03.2022 директору Департаменту надійшла інформація щодо невиконання доручення, зокрема, позивачем. Таким чином, відповідач вважає, що позивач не тільки не виконав доручення керівництва, а й умисно ввів в оману. Тому саме невиконання позивачем доручення директора Департаменту стало причиною відсторонення позивача від роботи. У відзиві зазначено, що порушення умов контракту є підставою для його дострокового розірвання, а враховуючи, що в діях позивача вбачається невиконання умов контракту, що, як наслідок, стало причиною його відсторонення. Відповідь позивача на відзив в судовому засіданні 20.01.2023 залишено без розгляду на підставі ст. 222 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов який просили задовольнити із наведених в цьому підстав. Представник відповідача Виконавчого органу КМР (КМДА)в судовому засідання заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва поклався на розсуд суду при вирішенні вказаного позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, а також представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В силу ст. 129 Основного Закону України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, судом встановлено, що між [PERSON] та відповідачем Виконавчим органом КМР (КМДА) 28.05.2020 в особі Київського міського голови Кличка В.В. укладено Контракт щодо призначення позивача на посаду начальника КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва з 01.07.2020 по 30.06.2023 (а.с.26-38). Вказаний Контракт укладено, зокрема, на підставі ч.3 ст.21 КЗпП України. При цьому, установчим документом комунального підприємства є Статут, затверджений розпорядженням КМДА від 19.12.2001 №2738 (а.с.5-17). Головою КМР Кличком В. підписано Розпорядження №148 від 09.03.2022 «Про відсторонення [PERSON] ». Вказане розпорядження видано на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із систематичним невиконанням доручень під час дії правового режиму воєнного стану, відсторонив позивача від займаної посади з 09.03.2022 до закінчення строку дії правового режиму воєнного стану (а.с.4). Нормами ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зміст ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначає, що користування правами та свободами, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Відповідно до ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 43 Конституції гарантовано, зокрема, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відсторонення від роботи - це певна санкція, застосовувана роботодавцем до працівника, за порушення ним трудової дисципліни, зумовлених певними (навмисними, свідомими) діями останнього. Так, згідно зі статтею 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Позивач звернувся до суду із позовом, оскільки вважає, що таке його відсторонення не було проведено у відповідності зі ст. 46 КЗпП України. Судом встановлено, що в преамбулі до оскаржуваного Розпорядження підставою для відсторонення [PERSON] вказано невиконання ним доручень під час дії правового режиму воєнного стану. При цьому, в тексті Розпорядження не вказано на підставі яких документів прийнято вказане рішення і в чому полягало невиконання позивачем і якого доручення, оскільки підстави для відсторонення, визначені в ст. 46 КЗпП України, - дане Розпорядження не містить. А посилання сторони відповідача про невиконання позивачем умов п. 2.4.24 Контракту, що, на його думку, і було підставою для відсторонення в розумінні виконання роботодавцем вимог ст. 46 КЗпП України, - спростовується наступним. Положеннями п. 2.4.24 Контракту передбачено, що начальник зобов`язується виконувати рішення КМР, розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА), Київського міського голови та інші нормативно-правові акти. Разом із тим, умови Контракту не містять положень щодо можливості відсторонення, в даному випадку позивача, від займаної посади у зв`язку із неналежним виконанням або невиконанням рішення КМР, розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА), Київського міського голови та інші нормативно-правові акти. Вказаним Контрактом взагалі не передбачено умов саме для відсторонення начальника КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів і споруд на них Святошинського району» м. Києва від займаної посади. Крім того, у вказаному Розпорядженні також не зазначені (у випадку їх наявності) і підстави для відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням, які допускаються у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану" (ч.2 ст. 46 КЗпП України). Таким чином, судом встановлено, що будь яких інших випадків, передбачених законодавством для можливості відсторонення працівника від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України, сторона відповідача не зазначила, а оспорюване Розпорядження їх не містить. Слід зазначити, що право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, - належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1 ст.92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України, а тому відсторонення від роботи є втручанням у право людини, гарантоване ст. 43 Конституції шляхом його обмеження, таким чином, в силу положень п.1 ст.92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України. Зважаючи на те, що у оскаржуваному Розпорядження не зазначено будь-яких підстав для відсторонення позивача від роботи, що передбачені вимогами ст. 46 КЗпП України, суд вважає, що прийняттям Розпорядження №148 від 09.03.2022 «Про відсторонення [PERSON] » за підписом Київського міського голови Кличка В.В., за яким тимчасово, до закінчення строку дії правового режиму воєнного стану, відсторонено позивача від займаної посади, були порушені трудові права позивача, а тому наявні правові підстави для визнання незаконним та скасування Розпорядження Київського міського голоси Кличка В.В. №148 від 09.03.2022 про відсторонення [PERSON] та задоволення позову в цій частині. Що стосується позовної вимоги про поновлення позивача на посаді, вказана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням від посади. Проте під визначенням «відсторонення працівника від роботи» слід розуміти, один із випадків передбачених законодавством призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та підставах встановлених законодавством за суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин у такому випадку не тягне за собою обов`язкове їх припинення. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Таким чином, якщо працівника, відстороненого від роботи, не звільнено з роботи відповідно до закону, він має право бути допущеним до роботи після усунення підстав, або закінчення визначеного строку відсторонення, з якими пов`язувалося відсторонення працівника від роботи, або у зв`язку із скасуванням відповідного рішення роботодавця про таке відсторонення. Положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, із врахуванням вищезазначеного принципу диспозитивності, вказана позовна вимога про поновлення позивача на посаді не підлягає задоволенню у зв`язку із невірно обраним способом захисту позивача свого порушеного права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті та відповідних поясненнях, не впливають на вищевказані висновки суду щодо встановлення судом порушень відповідачем вимог чинного законодавства при відстороненні позивача від роботи. Отже, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури відсторонення працівника та тягне за собою поновлення його прав. 23 грудня 2022 р. Кабінет Міністрів України вніс зміни до розпорядження КМУ «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25.03.2020 р. № 338 і постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236. Зміни передбачають, що продовжено на всій території України дію карантину через COVID-19 до 30.04.2023 р. Суд враховує положення глави ХІХ КЗпП України відповідно до яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому строк звернення позивача до суду продовжується на строк дії такого карантину і не потребує вирішення питання судом про їх поновлення, як того просив позивач у відповідній заяві. Щодо вимоги стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Згідно постанови Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі №712/3841/17, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України). За ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної ним у постановах від 25.07.2018 р. у справі №552/3404/17 та від 24.04.2020 р. у справі №815/5976/14, і яка згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин: «...вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати...», «...виплата за вимушений прогул - є заробітною платою, ... вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію...». За ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже виходячи з викладеного, вбачається, що позивач з 09.03.2022 був позбавлений можливості працювати з підстав незаконного відсторонення від роботи та відповідно отримувати заробітну плату. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом перераховано на підставі наданої відповідачем довідки про середню заробітну плату (дохід), середньоденна заробітна плата позивача, з врахуванням нарахованої заробітної плати за січень 2022 - 52169,00 грн. та лютий 2022 - 51859,18 грн. з врахуванням 42 робочих днів, становить (52169,00 грн. +51859,18 грн.)/ 42 = 2476,86 грн. в день. Таким чином, зазначений відповідачем згідно вказаної довідки розмір середньоденної заробітної плати 1886,86 грн. в день, на думку суду, розрахований позивачем з порушенням порядку розрахунку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Отже, сума загального середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва на користь позивача за час вимушеного прогулу в період з 09.03.2022 по 20.01.2023 становить: 2476,86 грн. х 228 днів вимушеного прогулу = 430204,08 грн. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України, а тому з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог із врахуванням часткового звільнення позивача від сплати судового збору, що в даному випадку становить стягнення з кожного відповідача на користь позивача по 992,40 грн. за немайнову вимогу та стягнення на користь держави в розмірі по 2151,02 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial