Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті батька [PERSON] . В обґрунтування заяви вказує, що 01.10.2022 в населеному пункті, розташованому на території, яка тимчасово непідконтрольна державній владі Грузії місті Гагра, помер [PERSON] . Факт смерті [PERSON] підтверджується довідкою про причини смерті, свідоцтвом про смерть, що видані незаконним органом. Отримати свідоцтво про смерть на території України неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території Грузії, на якій неможливо отримати медичний документ для здійснення реєстрації смерті. В судове засідання заявник та її представник не з`явились, надали суду заяву, в якій просили розглядати справу за наданими документами. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Зважаючи на те, що ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Суд, дослідивши матеріали заяви, приходить до такого. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , що підтверджується, копією свідоцтва про народження [PERSON] , яке видане Джезказганським бюро ЗАГС, актовий запис 788. 28.04.1996 [PERSON] уклала шлюб, після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження, видане Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис 387. [PERSON] , після початку війни на території України, покинув межі України та виїхав до міста Гагра, Абхазької автономної республіки, Грузії, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон. [INFO] [PERSON] помер перебуваючи на території міста Гагра, Абхазької автономної республіки, Грузії, про що видано довідку про смерть №257 та свідоцтво про смерть. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації актів цивільного стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України 23.05.2001 № 32/5/101 (у редакції\~наказу Мін`юсту України, МЗС України 25.08.2004 № 90/5/191\~(г1066-04), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 1 червня 2001 р. за № 473/5664. реєстрація смерті громадян України, померлих за кордоном, провадиться консулом за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті, виявлення тіла померлого або за місцем поховання. Реєстрація смерті провадиться за письмовою заявою родичів померлого, компетентних органів країни перебування, адміністрації медичного закладу, у якому настала смерть, та інших осіб на підставі: медичного документа про смерть, виданого медичним закладом, довідки про смерть, виданої компетентними органами, держави перебування. Іноземні офіційні документи користуються доказовою силою офіційних документів на території України за умови їх засвідчення штампом апостиль\~та перекладу на українську мову. Разом з тим, відповідно до Постанови парламенту Грузії «Про окупацію територій Грузії Російською Федерацією» від 29 серпня 2008 року колишня Південно-Осетинська автономна область і Абхазька автономна республіка оголошені територіями, окупованими Російською Федерацією. «Республіка Абхазія» невизнана й Україною. Тобто, будь - який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, що перебувають на території Абхазької автономної республіки, є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, згідно з консультативним висновком «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд повинен приймати прийняти до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidouv. Turkey", "Cyprusv. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozerv/theRepublicofMoldovaandRussia", "llascuandOthersv. MoldovaandRussia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. "Республіка Абхазія" була засуджена світовим співтовариством і оголошена незаконною. Невизнання цієї території світовим співтовариством, і Україною, зокрема, унеможливлює захист громадян України з боку дипломатичних установ України, усі документи, видані на цій території, не визнаються Україною. Легалізація документів (проставлення штампу апостиль) компетентними органами Республіки Абхазії є\~неможливою. Таким чином, зважаючи на відсутність документів, необхідних для реєстрації смерті, зазначена консульська дія не може бути вчинена Посольством України в Республіці Абхазії. У зв`язку з чим, у заявника відсутня можливість зареєструвати факт смерті її батька [PERSON] та отримати відповідне свідоцтво про смерть згідно вимог чинного законодавства України. Відповідно до\~ст. 124 Конституції України\~правосуддя\~в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно зі \~ст. 1 ЦПК України\~зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Стаття 4 ЦПК України\~гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до\~статті 293 ЦПК України\~окреме\~провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої\~статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 8 частини першої\~статті 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У зазначеній справі, заявником є громадянка України, яка проживає на території України і яка просить встановити юридичний факт: факт смерті громадянина України [PERSON] , який помер на окупованій території Грузії, а саме, на території «Республіки Абхазії» у м. Гагра. З огляду на наведені норми процесуального права, суд приходить до висновку, що\~ЦПК України\~ передбачає можливості встановлення судом факту смерті особи на території іноземної держави, адже невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №367/2656/20 від 15.09.2021. Щодо вимоги про негайне виконання рішення суду, то в цій частині суд вважає за необхідне відмовити. Оскільки, відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Негайне виконання рішення суду про встановлення факту народження на окупованих територіях інших республік законодавство України не передбачає За таких обставин суд, приходить до висновку про часткове задоволення заяви [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial