Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення його до зазначеної квартири, зобов`язавши відповідача передати йому комплект ключів від цієї квартири; В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він з 17 квітня 2010 року перебував у шлюбі з [PERSON] , після реєстрації якого прізвище дружини було змінено на « [PERSON] ». [INFO] в них народився син [PERSON] . В зареєстрованому шлюбі, а саме 24 липня 2012 року, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх малолітній син. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року, у цивільній справі 183/5311/20, шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище відповідача було змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Разом з тим, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2021 року, у цивільній справі № 183/5347/20, було визнано квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя. Поділено майно подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на вищезазначену квартиру по Ѕ частині за кожним. Зазначене рішення суду набрало законної сили 02 грудня 2021 року, та на підставі такого рішення позивач здійснив реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Як під час шлюбних відносин, так і після їх припинення, у сторін постійно виникали суперечки з приводу користування спірним майном. Відповідач відмовляється від вирішення конфлікту мирним шляхом, чинить перешкоди позивачеві у користуванні квартирою, не пускає його в середину, відібрала від неї ключі. Таким чином, відповідач перешкоджає позивачеві у реалізації своїх законних прав та інтересів щодо розпорядження та користування власністю. Зазначені позивачем обставини спонукали до звернення до суду. Ухвалою суду від 06 червня 2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с. 32). В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач відзив на позовну заяву не подала, у судове засідання повторно не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до\~статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач, [PERSON] , зареєстрували шлюб 17 квітня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 15). Даний шлюб був розірваний на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду від 29 січня 2021 року, що набрало законної сили 01 березня 2021року(а.с. 12). В зареєстрованому шлюбі 24 липня 2012 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зазначені обставини установлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада у цивільній справі № 183/5347/20, а тому окремому доказуванню не підлягають. Вищезазначеним рішенням було визнано квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя. Поділено майно подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на вищезазначену квартиру по Ѕ частині за кожним (а.с. 10). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2022 року [PERSON] на підставі спільної часткової приватної власності дійсно являється власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 14). Також, згідно довідки Перещепинської міської ради від 03.05.2022 року № 866, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). \~ \~ \~ \~Позивачем до суду надано письмові докази про те, що ним вживались заходи щодо вселення у квартиру, однак жодних результатів його звернення суду не подано. Позивач наполягає на тому, що не може користуватися належним йому на праві власності нерухомим майном, житловим приміщенням . \~ \~ \~ \~До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати такі норми закону. За змістом ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 78 ЦПК України, судне бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 3ст.\~47\~Конституції України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною 4 ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 156\~ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Позивач є власником Ѕ частки квартири, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, не може бути підставою для виселення позивача, який на відповідній правовій підставі проживав у квартирі. Його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4ст. 9 ЖК УРСР. Ст.\~109\~ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст.269,270,310,311\~ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ч. 1ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Таким чином, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем не позбавляє позивача права користування квартирою для свого проживання та не може бути підставою для його виселення та позбавлення гарантованого Конституцією та Законами України права на житло. Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннямист.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Аналізуючи вищевикладене суд прийшов до переконання, що відповідач неправомірно перешкоджає позивачу в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , тому вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також суд вважає доцільним стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору у розмірі 992 гривні 40 копійок, та витрати на правничу допомогу у розмірі 15\~000 гривень 00 копійок. Відповідно до ч. 1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Outcome: approved