Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

16 вересня 2018 року [PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15 серпня 2000 року. Рішенням суду від 29 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано. За період шлюбу вони з чоловіком за спільні кошти придбали 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] ; автомобіль MAN F01, реєстраційний № [NUMBER] , 2001 року випуску; автомобіль Ford Mondeo, реєстраційний № [NUMBER] , 2013 року випуску; автомобіль MAN [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , 2001 року випуску; автомобіль Schwarzmuller SPA-3Е, реєстраційний № [NUMBER] , 1998 року випуску. Право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачем по справі. В подальшому їй стало відомо, що [PERSON] без її відома та згоди 09 серпня 2014 року зняв з реєстрації автомобіль MAN F01, реєстраційний № [NUMBER] , а 15 квітня 2016 року продав автомобілі MAN [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , та Schwarzmuller SPA-3Е, реєстраційний № [NUMBER] . Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає поділити майно, а також компенсувати їй частку у проданих транспортних засобах, [PERSON] просила визнати за нею та відповідачем право власності в рівних частках, тобто по 1/2 частині за кожним, на будинковолодіння [ADDRESS] та на автомобіль Ford Mondeo, реєстраційний № [NUMBER] . Крім того, просила стягнути з відповідача 282500,00 грн. грошової компенсації за 1/2 частину спільного майна, яке було відчужено відповідачем без її згоди. 11 лютого 2019 року [PERSON] подала до суду заяву про зміну позовних вимог, у якій просила визнати 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, взнати за нею право власності на 1/2 від 1/2 частини житлового вказаного житлового будинку, визнати за нею право власності на 1/2 частину усіх чотирьох транспортних засобів. 03 вересня 2019 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначила, що з відповідачем по справі вона почала спільно проживати з листопада 1997 року у належній їй на праві власності однокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка в березні 2002 року була продана з метою поліпшення їх житлових умов. Навесні 1998 року ними спільно було сплачено кошти до кооперативу для проведення газопостачання до будинку [ADDRESS] , де згодом вона з відповідачем почали разом проживати. З квітня 1999 року вони разом робили ремонт у цьому будинку - фарбували вікна, здійснювали шпаклювання стін, побілку стін та стелі, переклеювали шпалери у всіх кімнатах, фарбували двері та підлогу, почали робити фундамент для прибудови коридору, кухні та комори. В липні 1999 року вони переїхали проживати з квартири до цього будинку та продовжили ремонту роботи: завезли будівельні матеріали для зведення стін, наймали робітників, що здійснювали роботу шпаклювання стін та стелі прибудови. У вересні 2009 року будівництво прибудови було завершено, там вони застелили підлогу у коридорі та кухні, підвели газопостачання до котла та газової плити. В 2000 році вони продовжили ремонт та облицювали стіни у ванній кімнаті та кухні. Їх діти від попередніх шлюбів проживали разом з ними, на літніх канікулах вони разом відпочивали, мали спільних друзів, святкували дні народження та інші свята у родинному колі. В зв`язку з цим просила встановити факт її спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 1997 року. Крім того, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину причіпа Schwarzmuller SPA-3Е, реєстраційний № [NUMBER] . Решту позовних вимог залишила без змін. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2018 року справу було передано на розгляд судді Пасацької Л.А. Ухвалою від 13 жовтня 2018 року суд постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Пасацької Л.А. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2019 справу було передано на розгляд судді Кирилюк Н.А. У зв`язку із припиненням повноважень судді Кирилюк Н.А. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 липня 2021 року справу було передано на розгляд судді Биченка І.Я. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, наполягала на позовних вимогах, просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] відзиву на позов у встановлений судом строк до суду не подав, причини неявки не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судової повістки та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, за наявності згоди позивача, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 15 серпня 2000 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Малосмілянської сільської ради Смілянського району Черкаської області. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року по справі № 703/2226/15-ц, яке набрало законної сили 10 жовтня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано. 03.09.2008 відповідач [PERSON] набув право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] . Підставою набуття майна у власність зазначено рішення виконавчого комітету Малосмілянської сільської ради №79 від 22.08.2008. Згідно з повідомленням регіонального сервісного центру в Черкаській області МВС України від 18.01.2019 в період часу з 15.11.2006 по 10.10.2015 за [PERSON] було зареєстровано 5 транспортних засобів, а саме: причіп Schwarzmuller SPA-3/Е реєстраційний № [NUMBER] , причіп Schwarzmuller SPA-3Е, реєстраційний № [NUMBER] , автомобілі MAN ТGА 18.463, реєстраційний № [NUMBER] , MAN F 01, реєстраційний № [NUMBER] , та Ford Mondeo, реєстраційний № [NUMBER] . Станом на день надання відповіді за [PERSON] з перерахованих транспортних засобів значиться зареєстровані автомобіль MAN F 01, реєстраційний № [NUMBER] , та причіп Schwarzmuller SPA-3/Е реєстраційний № [NUMBER] . Позивачем надано також ряд доказів на підтвердження факту її участі в утриманні нею домоволодіння [ADDRESS] , а також за її клопотанням було призначено експертизу про збільшення вартості 1 кв.м. будинку в період часу з 1998 по 2015 роки. Оскільки позов [PERSON] заявлено з підстав набуття спірного майна у період зареєстрованого шлюбу, а не у випадку істотного збільшення вартості особистого майна за рахунок спільної праці подружжя, суд відхиляє ці докази як належні на підтвердження заявлених позивачем вимог. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Враховуючи, що 1/2 частина будинковолодіння [ADDRESS] була набута в період шлюбу сторін, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд вважає, що позов в частині поділу будинковолодіння підлягає до задоволення. При цьому, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога про визнання цієї частини будинковолодіння об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірний об`єкт, у даному випадку частина будинку, визнається судом об`єктом спільної сумісної власності, а потім право спільної сумісної власності сторін на цей об`єкт припиняється - створює ситуацію правової невизначеності, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу будинку як об`єкта права спільної сумісної власності є визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна. Отже, встановлення належності спірної частини будинковолодіння до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №726/1388/16 від 26 грудня 2021 року. Щодо вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів, то суд зазначає наступне. Як встановлено з повідомлення регіонального сервісного центру в Черкаській області МВС України та облікової картки № [NUMBER] від 09.08.2014 за відповідачем 15 листопада 2006 року зареєстровано право власності на автомобіль MAN F 01, реєстраційний № [NUMBER] . З облікової картки приватного ТЗ від 16.01.2019 вбачається, що 26 грудня 2006 року за відповідачем зареєстровано право власності на причіп Schwarzmuller SPA-3/Е, реєстраційний № [NUMBER] . Оскільки вказаний автомобіль та причіп було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд, з урахуванням зазначених вище норм права, дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині визнання за нею права власності на 1/2 їх частини. Водночас судом встановлено, що 15 квітня 2016 року [PERSON] уклав договори купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами яких він відчужив у власність [PERSON] автомобіль MAN ТGА, реєстраційний № [NUMBER] , та причіп Schwarzmuller SPA 3/Е, реєстраційний № [NUMBER] . 21 серпня 2018 року [PERSON] уклад договір купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2018/1072145, за умовами якого він відчужив у власність [PERSON] автомобіль Ford Mondeo, реєстраційний № [NUMBER] . Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За клопотанням позивачки судом було витребувано у Регіональному сервісному центрі МВС України в документи, на підставі яких відбулася перереєстрація автомобіля MAN ТGА, реєстраційний № [NUMBER] , причіп Schwarzmuller SPA 3/Е, реєстраційний № [NUMBER] , та автомобіля Ford Mondeo, реєстраційний № [NUMBER] . На запит суду було надано відповідні документи, серед яких письмова згода другого з подружжя відсутня, згадка про таку згоду не йдеться у жодному з наданих документів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що позивачка вчинила усі необхідні процесуальні дії для доведення тієї обставини, що вона не надавала згоду на відчуження спірного автомобіля. Натомість відповідач не надав будь - яких доказів на спростування цієї обставини. Разом з тим, суд зазначає, що у ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, або якщо його недійсність прямо встановлена законом. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не оспорює дійсність договорів, за якими відповідач відчужив частину спірних транспортних засобів, такі договори у встановленому законом порядку не визнані недійсними, а тому вони у розумінні положень ст.204 ЦК України є правомірними. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину автомобіля MAN ТGА, реєстраційний № [NUMBER] , причіпа Schwarzmuller SPA 3/Е, реєстраційний № [NUMBER] , та автомобіля Ford Mondeo, реєстраційний № [NUMBER] . В первинних позовних вимогах позивач просила стягнути на її користь грошову компенсацію її частки у цьому майні, однак в подальшому змінила ці вимоги та просила визнати за нею право власності на частину майна. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Позивач не надала згоду на компенсацію її частки у відчужених відповідачем транспортних засобах, а зміну позовних вимог суд розцінює як її заперечення щодо отримання цієї компенсації. Щодо вимоги про встановлення факту спільного проживання, то суд зазначає наступне. Звертаючись до суду із позовом з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] просила встановити факт спільного проживання її та відповідача [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 1997 року. Правовим обґрунтуванням цієї вимоги зазначила ст.3 тат 74 СК України. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. За змістом частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, факти, що мають юридичне значення можуть бути предметом розгляду суду, зокрема, за умови, що вони мають юридичний характер, тобто відповідно до закону викликають юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб. Заявляючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відповідач не зазначила мету встановлення цього факту. Суд зазначає, що відсутність відомостей щодо мети встановлення факту не дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. З урахуванням викладеного вказана вимога також не підлягає до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed