Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. 21 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11306071000, яка станом на 31 травня 2021 року складає 275 767, 89 доларів США (в еквіваленті національної валюти - 8 470 304, 41 грн), з яких 93 332, 95 доларів США (в еквіваленті національної валюти - 2 566 693, 46 грн) - за кредитом, 182 434, 94 доларів США (в еквіваленті національної валюти - 5 017 033, 82 грн) - по відсоткам та по пені - 886 577, 13 грн, відповідно до розрахунку заборгованості перед банком, шляхом проведення прилюдних торгів, згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. В обґрунтування позову вказано, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує умови кредитного договору у результаті чого станом на 31 травня 2021 року має заборгованість у вказаному розмірі. Оскільки зобов`язання відповідача як позичальника забезпечені іпотечним договором, предметом якого є квартира [ADDRESS] , то позивач просить суд звернути стягнення на цей об`єкт нерухомого майна у рахунок погашення заборгованості. Відповідач позов не визнав, у заперечення проти його задоволення, у відзиві вказано, що договір про надання споживчого кредиту, укладений [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», 28 лютого 2008 року припинив свою дію ще з листопада 2010 року, рахуючи з моменту звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, та настав строк виконання рішення суду з моменту його ухвалення із стягнення суми заборгованості визначена у судовому рішенні, яка залишається незмінною - 997 085, 66 грн, що еквівалентно 125 498, 51 доларів США. Тому сума, яку просить стягнути банк у розмірі 275 767, 89 доларів США, є незаконною. Навіть, з врахуванням висновку про вартість майна, який наданий до позовної заяви позивачем AT «Альфа Банк», яка є все-таки заниженою, вартість об`єкта оцінки: трикімнатної квартири [ADDRESS] - 2 478 300, 00 грн без ПДВ, тоді як заборгованість [PERSON] становить 997 085, 66 грн, а тому звернення стягнення на квартиру вартістю 2 478 300, 00 грн, не відповідає засадам статті 6 Конвенції, завданням цивільного судочинства, а також критеріям справедливості та розумності. Звернення ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості у цій справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. Тобто, банком був вжитий засіб захисту свого порушеного права, відповідно до якого перебіг позовної давності для звернення стягнення на предмет іпотеки почався саме з моменту, коли настав строк виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2011 року. Представник відповідача вказав, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, згідно із Законом України «Про виконавче провадження», при цьому, стягувачу у цій кредитній справі нічого не заважало вже у межах виконавчого провадження при примусовому виконанні рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2011 року задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням за рахунок предмету іпотеки, але він не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором не тільки за виконавчим документом, але й із зверненням до суду у межах строку позовної давності про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у вересні 2021 року, тобто через 10 років від дня як довідався про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що є порушенням строку позовної давності на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 21 жовтня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 05 листопада і 08 листопада 2021 року до суду надійшли відповіді на запити суду про зареєстровану адресу місця проживання відповідача /а. с. 46, 47, 48, 49/. 22 листопада 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 52-53/. 26 січня 2022 року на електронну поштову скриньку суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності представника банку, позов підтримує і просить задовольнити, не заперечуючи проти заочного розгляду справи /а. с. 63-65/. 28 січня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача на позов /а. с. 69 «а»-79/. 07 листопада 2022 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, поданого у судовому засіданні. Також 07 листопада 2022 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті. У судове засідання, про час, дату і місце якого представник позивача був повідомлений належним чином, не з`явився, окрім вищевказаних, заяви з процесуальних питань або по суті не надходили. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, хоч і підтвердив, що рішення суду про стягнення забргонованості відповідач не виконувала, борг не погашався, посилаючись на доводи, викладені у відзиві, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Суд, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 28 лютого 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», назву якого у подальшому змінено на ПАТ «УкрСиббанк», в особі начальника ТТ№140 АКІБ «УкрСиббанк» Плахути В. В. та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11306071000, відповідно до п. 1.1. якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США), у сумі 100 000, 00 доларів США, що еквівалентно 505 000, 00 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у графіку погашення кредиту, який є додатком № 1 до договору, до 28 лютого 2018 рік та сплативши, відповідно до п. 1.3.1 договору, за користування кредитом 13, 9 % річних /а. с. 6-9/. Також 28 лютого 2008 року сторонами укладено договір іпотеки № 78350 у забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 11306071000, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка є власністю іпотекодавця - [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28 квітня 2007 року за реєстровим № 1258 Біляєвим В. О. Предмет іпотеки (вказана трикімнатна квартира [ADDRESS] , ринкова вартість якої становить 1 419 415, 42 грн) іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю /а. с. 10-13/. Окрім цього 28 лютого 2008 року на предмет іпотеки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А. В. накладено заборону відчуження до моменту припинення договору іпотеки, зареєстровану у реєстрі № 13 /а. с. 13/. 10 лютого 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11306071000 від 28 лютого 2008 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та передбачили, що відповідач з дати підписання додаткової угоди № 1 зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної, до 25 числа кожного місяця строку кредитування сплати ануїтентних платежів, які становлять 1 170, 00 доларів США. 15 листопада 2010 року АТ «УкрСиббанк» звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, у зв`язку із невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2011 року у справі № 2-420/11, яке набрало законної сили 29 травня 2012 року, позов АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] задоволено частково: присуджено стягнути з [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість у сумі 125 498, 51 доларів США та судові витрати у розмірі 1 820, 00 грн, у задоволенні позовних вимог до [PERSON] - відмовлено /реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 18290119, 24704314, а. с. 75-78/. 08 грудня 2011 року АТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого другий кредитор замінив першого у зазначених зобов`язаннях і до АТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами /а. с. 18-19/. З 29 травня 2012 року настав строк виконання рішення суду у справі № 2-420/11. 03 вересня 2015 року рішенням Київської міської ради № 944/1808 перейменовано вул. Щорса на вул. Є. Коновальця. 09 грудня 2019 року АТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором № 11306071000 були відступлені на користь АТ «Альфа-Банк» /а. с. 20-21/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4.1.1 договору іпотеки від 28 лютого 2008 року № 78350, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Так звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (пункт 4.2.1 договору), виконавчого напису нотаріуса (пункт 4.2.2), позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.2.3), з інших, передбачених законодавством України, підстав (пункт 4.2.4). Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звертаючись до суду із цим позовом, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у розмірі 275 767, 89 доларів США (станом на 31 травня 2021 року), що еквівалентно 8 470 304, 41 грн, продовжуючи нараховувати проценти за користування кредитом і пеню після постановлення рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11306071000 від 28 лютого 2008 року у справі № 2-420/11 /а. с. 14/. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2011 року, що набрало законної сили 09 грудня 2019 року, заборгованість розрахована у розмірі 125 498, 51 доларів США станом на 09 лютого 2011 року (що за курсом Національного банку України станом на день постановлення судового рішення становила 997 085, 66 грн). У своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, зазначивши, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Кредитор має право порушувати питання про стягнення з [PERSON] коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору. Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 296/9419/18, відповідно до яких можливість забезпечення інтересів кредитора у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України не є підставою вважати триваючим кредитне зобов`язання, строк якого змінено самим банком. Згідно з висновком про вартість майна - трикімнатної квартири [ADDRESS] , її ринкова вартість становить станом на 27 травня 2021 року 2 478 300, 00 грн /а. с. 15/. Звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, розмір якої є значно меншим, ніж вартість такого предмета іпотеки, не відповідає засадам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, завданням цивільного судочинства, а також критеріям справедливості та розумності. У такому разі слід звернути стягнення на той з предметів іпотеки, вартість якого є меншою та яка повністю покриє вимоги банку за кредитним договором. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 16 червня 2020 року у справі № 589/1237/14-ц). У відповідності до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Отже доводи відповідача про те, що дія договорів припинена, є хибними. Окрім цього, сума заборгованості, розрахована станом на 31 травня 2021 року, включає у себе суму процентів за користування кредитними коштами і пеню за невиконання зобов`язань, нараховувати які банк не мав законних підстав після постановлення рішення суду про стягнення заборгованості за вимогою про дострокове погашення боргу. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що сума загальної заборгованості розрахована станом на 31 травня 2021 року містить суму процентів і пені, які нараховувати згідно з кредитним договором банк не мав підстав після набрання законної сили рішення суду про стягнення всієї суми боргу за наданим кредитом, а отже вимоги позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу у розмірі 275 767, 89 доларів США, що становить у національній валюті суму у розмірі 8 470 304, 41 грн разом з сумою пені 886 577, 13 грн, необґрунтовані. Відповідно до статті 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини першої статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Стороною відповідача визнано, що заборгованість не погашалася, будь-які дії, які б свідчили про визнання [PERSON] свого боргу перед банком, вона не вчиняла, власне позов про стягнення заборгованості за кредитним договором був поданий щодо всієї суми боргу, відповідач - єдиний боржник у зобов`язанні. Докази спростування таких тверджень не містяться у матеріалах справи. У статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, та у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Таким чином судом не встановлено факту переривання перебігу позовної давності. Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення первісним і новим кредиторами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, для нового кредитора строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, які і для первісного кредитора (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц). Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed