Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO], виконуючи бойове завдання в зоні АТО у Донецькій області, захищаючі Батьківщину від збройної агресії Російської Федерації, загинув її син [PERSON] , [INFO] , який на підставі Указу Президента «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року був призваний з 20 травня 2014 року на проходження військової служби у військовій частині пп [NUMBER] на посаді снайпера другого стрілецького відділення першого стрілецького взводу стрілецького роти. Внаслідок загибелі сина їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила сенс до життя, його загибель завдала безперервного, невгамовного душевного болю та страждання, що не дає можливості пристосуватися до нових умов життя. Позивач пережила сильний емоціональний стрес, який і буде супроводжувати її усе життя, жахлива передчасна смерть сина завдає їй душевних мук та психологічних страждань. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює 1 068 550 грн., що еквівалентно 35 000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб про стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію територій. Вказану суму просила стягнути на свою користь солідарно з Російської Федерації, Акціонерного товариства «Сбербанк» (на цей час - Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк») та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Короткий зміст відзиву на позов та заперечень відповідачів. Представник відповідача АТ «Міжнародний резервний банк» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Посольство Російської Федерації в Україні не є компетентним органом, який вирішує питання про участь у судових процесах в іноземних судах, а отже не має повноважень представляти інтереси Російської Федерації. Відповідно до міжнародного принципу юрисдикційного та судового імунітету, які наділені держави, вказаний позов до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройного конфлікту на сході України, не може розглядатися в національному суді України без прямої згоди компетентних органів Російської Федерації. Відповідно до Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових документів від 15.11.1965 року, вчинення до іноземної держави процесуальних дій (пред`явлення позову, накладення арешту на майно тощо) можливе лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, який призначається державною самостійно. Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Постійного бюро Гаазької конференції, єдиним органом, який уповноважує представляти інтереси Російської Федерації при розгляді цивільних справ в іноземних юрисдикціях, є Міністерство юстиції Російської Федерації. Крім того вказують, що у позивача відсутні права на пред`явлення позову безпосередньо до Російської Федерації, оскільки син позивача був військовим та спеціальним представником держави України, всі питання щодо відшкодування шкоди, яка була завдана внаслідок його смерті під час перебування в лавах Збройних сил України, мають бути адресовані саме до Держави Україна. Просив суд врахувати, що АТ «Сбербанк», який змінив найменування на АТ «Міжнародний резервний банк», не має жодного відношення до конфлікту між Україною та Російською Федерацією, а також до АТО, проведеної на сході України, оскільки створений і працює у відповідності до законодавства України, основним видом діяльності якого є надання банківських послуг юридичним та фізичним особам, і на нього не може бути покладено відповідальність за зобов`язання одного із акціонерів, а саме РФ, в той час як РФ не повинна нести відповідальність за зобов`язання банку, а тому вважає, що позивачем неправомірно було залучено банк в якості відповідача по справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. У додаткових письмових поясненнях представник АТ «Міжнародний резервний банк» повідомив, що Постановою Правління Національного банку України № 91-рш/БТ від 25.02.2022 було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк», та на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 131 від 25.02.2022 було розпочато процедуру ліквідації АТ «МР БАНК», припинені повноваження голови правління вказаного банку і всіх його відповідальних представників, і повноваження перейшли до уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» Луньо І.В. Представник ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» проти задоволення позовних вимог заперечував, з огляду на те, що ПАТ «Промінвестбанк», акціонером якого є державна корпорація «Внешекономбанк», яка створена Російською Федерацією, є юридичною особою, яка працює у відповідності до законодавства України, і не має жодного відношення до міжнародного конфлікту між Україною і Російською Федерацією, тим більш - до проведення АТО на сході України. Оскільки позивач не зазначив і не довів, якими саме неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю ПАТ «Промінвестбанк» завдав моральної шкоди позивачу, просив в задоволенні позовних вимог до цієї установи відмовити. В додаткових письмових поясненнях представник ПАТ «Промінвестбанк» повідомив, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 25.02.2022 № 91-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 130 від 25.02.2022 було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Промінвестбанк». Оскільки прийняття будь-яких рішень поза межами ліквідаційної процедури недопустимо, у задоволенні позову просить відмовити. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що Верховний Суд 23.04.2022 року сформулював в висновок щодо судового імунітету РФ у справі про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, то після початку війни в Україні з 2014 року, у зв`язку з чим суди України, розглядаючи справи, де відповідачем зазначено РФ, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї країни. Тобто, вважають, що Російська Федерація є належним відповідачем у справі за позовом [PERSON] , позов підтримують і вважають, що наявні підстави для його задоволення. Щодо пред`явлення позовних вимог до Банків, вважають, що АТ «Міжнародний резервний банк» та ПАТ «Промінвестбанк» не є належними відповідачами, оскільки в позові не зазначено якими самими спільними з російською федерацією їх діями або бездіяльністю завдано шкоду позивачу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог до цих юридичних осіб. Також вказав, що 11 травня 2022 року Рада національної безпеки та оборони України ухвалила рішення про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності РФ та її резидентів, яким передбачається вилучення 100 % акцій виведеного з ринку МР Банку, які належать російському Сбербанку; 99,97 % акцій виведеного з ринку Промінвестбанку, які належать російській держкорпорації ВЕБ.РФ, та інших фінансових активів. В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди з АТ «Міжнародний резервний банк» та ПАТ «Промінвестбанк» просить відмовити, а позовні вимоги до РФ - задовольнити. Процесуальні дії у справі. 09.11.2021 позовна заява надійшла до суду. 15.11.2021 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання. 18.01.2022 змінено найменування відповідача Акціонерного товариства «Сбербанк» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК». 13.12.2021, 18.01.2022, 21.11.2022 винесено ухвали про розгляд справи в режимі ВКЗ. 27.01.2022 направлено звернення до Міністерства закордонних справ України для з`ясування через Посольство РФ в України наявності згоди дипломатичного представництва РФ на розгляд вказаної справи судом. 21.11.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Сторони про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, але в судове засідання не з`явились. Представник позивача надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити. Представник відповідача Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань на адресу суду від нього не находило. Від Публічного акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» надійшла заява про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог категорично заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав письмові пояснення по справі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наданих ними доказів, що відповідає положенням ч.1 ст.223 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого повторно 23.04.1982 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирської районної ради м. Кузнецовськ Рівненської області, позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] /а.с.13/. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 3281 від 06.09.2014 року, виданого КУ «Запорізьке бюро СМЕ»,[PERSON] , [INFO] , помер [INFO] через одиночне осколкове поранення голови з переломом склепіння черепу та руйнування головного мозку, дата травмування [INFO] , місце травмування: в зоні дії АТО, поблизу м. Іловайськ Харцизького району Донецької області, ушкодження внаслідок військових дій від вибухів та осколків /а.с.16/. Смерть [PERSON] , [INFO] , підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08 вересня 2014 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 671 /а.с.12/. Згідно з повідомленням командира військової частини ПП [NUMBER] від 06.09.2014 року, снайпер 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти військової частини пп [NUMBER] , молодший сержант [PERSON] , [INFO] , призваний на військову службу 20 травня 2014 року Інгулецьким ОРВК Дніпропетровської області, виконуючи бойове завдання в зоні АТО у Донецькій області, вірний військовій присязі, загинув [INFO] /а.с.15/. Відповідно до Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оброни України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 3365 від 30.10.2014 року, травма «одиночне осколкове поранення голови з переломом склепіння черепу та руйнування головного мозку внаслідок військових дій від вибухів та осколків» молодшого сержанта [PERSON] , 1975 року народження, яка стала причиною його смерті [INFO] , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 3281 від 06.09.2014 року, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08.09.2014 року, травма і причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби /а.с.17/. Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] № 29 від 12.09.2014 року, молодшого сержанта [PERSON] , снайпера 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти військової частини пп [NUMBER] , який загинув [INFO] , з [INFO] виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення, грошового забезпечення з 01 вересня 2014 року. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в зоні АТО у Донецькій області /а.с.18-19/. Позивач [PERSON] отримала посвідчення члена сім`ї (матері) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, видане Широківським РВК, та посвідчення члена сім`ї загиблих (померлих) ветеранів війни, видане Управлінням праці та соціального захисту населення Широківської райдержадміністрації /а.с.11, 14/. За повідомленням Міністерства закордонних справ України, надісланим на звернення суду, для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва РФ на розгляд спору по цій справі, МЗС України нотою від 22.02.2022 року передало Посольству рф в Україні надані судом копії ухвали та позовної заяви, але станом на 24.02.2022 року відповіді або будь-якої іншої реакції російської сторони на ноту МЗС не надходило. 24 лютого 2022 року у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Україною прийнято рішення розірвати дипломатичні відносини з росією. Діяльність дипломатичних представництва України в росії та росії в Україні припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється /а.с.247-249/. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Норми права, які застосовує суд. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Нормою ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Нормою ст.23 цього Кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною другою цієї статті, моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (ч.3). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як зазначено у ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1168 цього Кодексу, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 року, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Згідно зі ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із наступними змінами і доповненнями, датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм, зокрема, друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VІІІ від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015 затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Згідно з частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій, однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд приходить до наступного. Відповідачем по справі - Російською Федерацією, як країною агресором, у 2014 році було окуповано частини території Луганської і Донецької областей. Підтвердженням цього є факти здійснення Російською Федерацією активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації почалися 23.08.2014 року. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Суд вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України, стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув син позивача. На час розгляду справи, Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, Конституцією України передбачене право на життя. Наданими позивачем доказами доведено, що причиною смерті [INFO] її сина [PERSON] є травма, отримана ним при виконанні обов`язків військової служби під час її проходження у військовій частині пп [NUMBER] , в зоні АТО на території Донецької області, тобто під час збройної агресії РФ території України. У справі, що розглядається, позивач звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку із загибеллю її сина внаслідок збройної агресії РФ на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки російська федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 року по справі №308/9708/19. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач РФ не висловив заперечень щодо набуття процесуального статусу відповідача в справі, не відповівши на звернення Міністерства закордонних справ України, ініційованого судом, а саме на дипломатичні ноти від 16.02.2022 року № 202/22-650-14277 та від 22.02.2022 року № 202/23-650-16455. Тобто, своїми діями відповідач надав мовчазну згоду на участь у справі, як це передбачено Законом України «Про міжнародне приватне право» та узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 754/10080/19 (провадження № 61-584св21), яка відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом. Оскільки смерть сина позивача сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, суд вважає, що саме на відповідача Російську Федерацію покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.9 якої, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та інші обставини. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, яка втратила сина, непоправність цієї втрати, істотність вимушених змін у її житті, наслідки, що наступили, та їх невідворотність. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, пред`явлені до рф, та стягнути з відповідача Російської Федерації на користь позивача 1 068 550 грн. моральної шкоди, вважаючи таку суму справедливою компенсацією за втрату позивачем сина. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з АТ «Міжнародний резервний банк», ПАТ«Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», суд вважає необхідним у їх задоволенні відмовити, оскільки банківські установи не відповідають за зобов`язаннями російської федерації і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ними будь-яких протиправних дій чи бездіяльності у відношенні позивача, внаслідок яких саме цими установами їй було завдано моральної шкоди, а отже у суду відсутні правові підстави для покладення солідарного обов`язку з відшкодування шкоди як на державу агресора, так і на банки. До того ж, 11 травня 2022 року Рада національної безпеки та оборони України ухвалила рішення про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності РФ та її резидентів, яким передбачається вилучення 100 % акцій виведеного з ринку МР Банку, які належать російському Сбербанку; 99,97 % акцій виведеного з ринку Промінвестбанку, які належать російській держкорпорації ВЕБ.РФ, та інших фінансових активів. Вказане рішення набрало чинності з 19.05.2022 року, у зв`язку з чим на теперішній час рф взагалі не являється остаточним учасником у структурі АТ «МР Банк» та ПАТ «Промінвестбанк», а отже ці юридичні особи не являються належними відповідачами, що є самостійною підставою для відмови від позову. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач у цій справі від сплати судового збору звільнений відповідно до п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача російської федерації в дохід держави у розмірі, визначеному ст.4 вказаного Закону станом на момент подання позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial