Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з липня 2022 року по жовтень 2022 року в сумі 30754,78 грн. Позивач обгрунтовує позовну заяву тим, що він працює в Дочірньому підприємстві «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаді водія автотранспортних засобів з оплатою праці, згідно штатного розпису. Щомісячно відповідач здійснював нарахування сум заробітної плати, та за наявності коштів виплачував її. Однак, починаючи з липня 2022 року відповідач заробітну плату не виплачує, що підтверджується довідкою, наданою за місцем роботи. Звертався до директора Дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з заявою про виплату заборгованості по заробітній платі, однак відповіді не отримав. Тому, змушений звернутися за захистом свого права до суду. Ухвалою суду від 06.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.11-12). Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.20). Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с.18). 09.01.2023\~до суду\~до суду\~надійшла заява\~від директора Дочірнього\~підприємства «Кіровоградський\~облавтодор» Відкритого\~акціонерного товариства\~«Державна акціонерна\~компанія «Автомобільні\~дороги України»\~Ісаєнка І.в якій останній просить відкласти судове засідання призначене на 09.01.2023 у зв`язку з відсутністю можливості у представника відповідача взяти участь в судовому засіданні (а.с. 19). Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України,\~учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~3\~ст.\~223\~ЦПК України,\~якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Частиною першою статті 44 ЦПК України\~визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої\~Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», зазначано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Так, із поданого директором Дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Ісаєнком І. клопотання вбачається, що воно не містить причини, яка б унеможливлювала присутність представника відповідача в судовому засіданні, а також до клопотання не додано доказів на підтвердження поважності причин неявки останнього. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що суду, в порушення ч. 3 ст. 58 ЦПК України, відповідачем не надано документів підтверджуючих повноваження керівника (директора), як представника уповноваженого діяти від імені Дочірнього підприємства\~«Кіровоградський облавтодор»\~Відкритого акціонерного\~товариства «Державна\~акціонерна компанія\~«Автомобільні дороги\~України» (статут, положення, трудового договору (контракту), у випадку самопредставництва юридичної особи), або інших документів, які підтверджують повноваження представника (довіреність, ордер). Ураховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що сторона відповідача не належним чином користується наданими процесуальними правами, що в свою чергу сприяє порушенню розумних строків розгляду справи та затягуванню її розгляду. За таких обставин, суд уважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін справи, оскільки позивачем надана відповідна заява, а відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не забезпечив участі в судовому засіданні свого представника, при цьому не повідомивши причин неявки останнього із наданням доказів, які б вказували на поважність таких причин. Також, не скористався відповідач і своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Оскільки сторони не з`явилися в судове засідання,\~\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності\~та справедливості, оцінивши докази в їх сукупності, уважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом установлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з філією «Олександрівський райавтодор», яка є відокремленим підрозділом\~юридичної особи\~-\~Дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с. 4, зворот). 11.11.2022 працівники філії «Олександрівський райавтодор», в тому числі і позивач, зверталися до директора ДП «Кіровоградський облавтодор» з колективним зверненням з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі (а.с. 8). Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України\~«Про оплату праці»\~та Кодекс законів про працю України. Так, згідно ст.43 Конституції України кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив,що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Визначення терміну «заробітна плата» надано в Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці». Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використовуються у трудовому законодавстві, є рівнозначними в аспекті прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. З наданої позивачем на підтвердження позовних вимог довідки, встановлено, що відповідач - Дочірнє підприємство «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» не виплатив позивачу заробітну плату за період липень 2022 року по жовтень 2022 року в сумі 30754,78 грн. (а.с.3). Дана довідка не спростована відповідачем та підтверджує порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачу, встановлених статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» та наявність заборгованості з виплати заробітної плати. Статтею 110 КЗпП України передбачено, що на власника або уповноважений ним орган при кожній виплаті заробітної плати покладено обов`язок повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по не виплаченій заробітній платі в сумі 30754, 78 грн. Станом на дату подання позовної заяви до суду позивач мав сплати судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за одну вимогу майнового характеру, тобто в даному випадку 992, 40 грн. Оскільки позивач при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 992, 40 грн. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved