Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У вересні 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява керівника Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області (далі по тексту - позивач-1) в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради (далі по тексту - позивач-2) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), Павлоградської районної державної адміністрації (далі по тексту - відповідач-2), третя особа: Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання недійсними розпорядження, договору оренди земельної ділянки та її повернення, в якій позивач просив: - визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу в оренду гр. [PERSON] земельної ділянки на території Вербківської сільської ради" №Р-405/0/335-18 від 18.09.2018 року, з одночасним припиненням речових прав Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на вказану земельну ділянку; - визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 13,2015 га, кадастровий номер 1223583000:01:003:0963, що розташована на території Вербківської сільської ради, укладений 07.12.2018 року між Павлоградською РДА та гр. [PERSON] , з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на вказану земельну ділянку; - зобов`язати [PERSON] повернути державі в особі Вербківської сільської ради земельну ділянку загальною площею 13,2015 га, кадастровий номер 1223583000:01:003:0963, що розташована на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. Позов обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка площею 13,2015 га, кадастровий номер 1223583000:01:003:0963, що розташована на території Вербківської сільської ради, перебувала на праві колективної власності КСП ім. Ульянова, який у подальшому було перейменовано у КСП "В`язівок". Відповідно розпорядженню КМ України від 31.01.2018 року №60-р "Питання передачі земельних ділянок с/г призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад", наказу ГУ ДГУ в Дніпропетровській області "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" №4-5230/15-18-СГ від 21.12.2018 року земельна ділянка (кадастровий номер 1223583000:01:003:0963) була передана у комунальну власність позивача-2, однак з моменту передачі право комунальної власності у Державному реєстрі речових прав за позивачем-2 не зареєстровано. У свою чергу розпорядженням відповідача-2 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу в оренду гр. [PERSON] земельної ділянки на території Вербківської сільської ради" №Р-405/0/335-18 від 18.09.2018 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення ТСВ. Вказаним розпорядженням також було надано відповідачу-1 спірну земельну ділянку (кадастровий номер 1223583000:01:003:0963) в оренду строком на 25 років із земель, що перебувають у колективній власності КСП ім. Ульянова, який у подальшому було перейменовано у КСП "В`язівок", та були розпайовані між його членами та не передані у власність, за межами населеного пункту, для ведення ТСВ. На підставі зазначеного 07.12.2018 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який згодом було зареєстровано. Посилаючись на те, що вказана земельна ділянка відноситься до земель запасу та містить у своєму складі угіддя-пасовища, позивач вважає, що відповідач-2 не міг здавати спірну земельну ділянку в оренду відповідачу-1. Окрім цього, вважає, що відповідач-2 є безпідставним власником вказаної спірної земельної ділянки, оскільки остання поза волею позивачів перейшла у власність відповідача-2, який згодом неправомірно, всупереч передбаченому чинним законодавством порядку здав її в оренду відповідачу-1. У зв`язку із зазначеним, вважаючи, що права сторони позивачів є порушеними, останні звернулися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. У судове засідання з`явилися представники сторони позивача-1 та третьої особи. Від представника позивача-2 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представником відповідача-1 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій він заперечував позовні вимоги та просив суд відмовити у їх задоволенні. Вказав, що факт реєстрації договору оренди на вказану земельну ділянку не є перешкодою для реєстрації права власності на вказану земельну ділянку з боку позивача-2. Посилався також і на те, що жодних доказів належності вказаної спірної земельної ділянки (кадастровий номер 1223583000:01:003:0963) на праві користування або власності держави стороною позивачів не зазначено та суду не надано, а на момент видання оскаржуваного Розпорядження відповідача-2 та реєстрації зазначеного вище договору оренди вказаної ділянки державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була відсутня, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.08.2018 року. Натомість надані суду позивачами докази на підтвердження права власності на спірну земельну ділянку з боку держави не є належними доказами. Також вказав, що станом на дату укладання оспорюваного договору оренди відповідач-2 діяв в межах наданих йому повноважень згідно тогочасного законодавства, оскільки згідно Державного акту на право колективної власності, спірна земельна ділянка перебувала в колективній власності, була розпайована у складі земель колективної власності, увійшла до визначеного розміру паю та не була розподілена, що виключає можливість її віднесення до земель державної власності або комунальної власності, оскільки такі землі лише перебувають у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності. У зв`язку із цим вказав, що відповідні повноваження з надання зазначених земельних ділянок в оренду не регулюються ст.122 ЗК України, а визначаються спеціальною нормою ст.13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки власниками земельних часток (паїв)", а тому жодного порушення прав чи законних інересів сторони позивачів здійснено не було. Позивач-1 надав відповідь на вказаний відзив, в якому не погодився з доводами відповідача-1. Зазначив, що спірна земельна ділянка (кадастровий номер 1223583000:01:003:0963) відповідно розпорядженню КМ України від 31.01.2018 року №60-р "Питання передачі земельних ділянок с/г призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад", наказу ГУ ДГУ в Дніпропетровській області "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" №4-5230/15-18-СГ від 21.12.2018 року була передана у комунальну власність позивача-2, однак з моменту передачі право комунальної власності у Державному реєстрі речових прав за позивачем-2 не зареєстровано. Наполягав на тому, що повноваження щодо передачі земельних ділянок с/г призначення державної власності належить здійснювати саме позивачу-2, отже, відповідач-2 діяв всупереч чинному законодавству. Подальше ж надання спірної земельної ділянки за договором оренди відповідачу-1 є неправомірним у зв`язку з тим, що остання відноситься до земель запасу та була надана в оренду без проведення аукціону та без погодження Вербківською ОТГ. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, заслухавши сторони по справі та взявши до уваги усі їх заперечення та доводи, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно копії Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП від 17.02.1997, виданого колгоспу ім. Ульянова Павлоградського району Дніпропетровської області відповідно до рішення В`язівоцької с/р народних депутатів від 13 лютого 1997 року, громадянам - членам вказаного колгоспу були надані земельні частки (паї). З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1223583000:01:003:0963 входить до масиву земель, що увійшли до державного акту на право колективної власності на землю серії ДП від 17.02.1997, виданого колгоспу ім. Ульянова Павлоградського району Дніпропетровської області. Представник ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області також суду зазначив, що зазначена спірна земельна ділянка входить до земельної ділянки, на яку було видано державний акт. Отже, з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю спірна земельна ділянка має статус такої, що належить на праві колективної власності КСП ім. Ульянова. Відповідно копії розпорядження голови Павлоградської РДА "Про затвердження розрахунків по земельному паю КСП ім. Ульянова" від 17 березня 1997 року, було передбачено розмір земельного паю в умовних кадастрових гектарах по КСП ім. Ульянова - 7,89 га із визначенням вартості кожного земельного паю вказаного КСП - 24683,00 грн. 21 грудня 2018 року третьою особою було постановлено наказ, за яким останній передав позивачу-2 у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки с/г призначення державної власності загальною площею 7805,5902 га на території Вербківської сільської ОТГ Павлоградського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту згідно з додатком до акта прийому-передачі. Вказане підтверджується копією наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-5230/15-18-СГ від 21 грудня 2018 року. Згідно копії акту приймання-передачі земельних ділянок с/г призначення із державної у комунальну власність від 21 грудня 2018 року, прийнявшою стороною земельних ділянок с/г призначення державної власності загальною площею 7805,5902 га на території Вербківської сільської ОТГ Павлоградського району Дніпропетровської області виступив Вербківській сільський голова Вербківської сільської ОТГ Павлоградського району Дніпропетровської області Холоденко Л., про що свідчить підпис останнього на вказаному акті. До переліку земельних ділянок с/г призначення державної власності загальною площею 7805,5902 га, які підлягали передачі з державної в комунальну власність Вербківської сільської ОТГ Павлоградського району Дніпропетровської області, була внесена і земельна ділянка із кадастровим номером 1223583000:01:003:0963 з відміткою про відсутність відомостей про обтяження речових прав на спірну земельну ділянку. Вказане підтверджується копією додатку до вищезазначеного акта від 21 грудня 2018 року. У свою чергу згідно копії спірного розпорядження голови Павлоградської районної державної адміністрації "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу в оренду гр. [PERSON] земельної ділянки на території Вербківської сільської ради" №Р-405/0/335-18 від 18.09.2018 року, було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для ведення ТСВ на території позивача-2 та надано [PERSON] вказану земельну ділянку в оренду строком на 25 років із земель, що перебувають у колективній власності КСП ім. Ульянова та були розпайовані між його членами та не передані у власність, за межами населеного пункту, для ведення ТСВ. Вказане підтверджується відповідним копіями договору оренди спірної земельної ділянки та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п.1 «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 (у редакції, чинній станом на 29.08.2017 року), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Пунктом 7 зазначеного вище Положення передбачено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Згідно з підпунктами 31, 50 п.4 вказаного Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи та погоджує в межах повноважень, передбачених законом, документацію із землеустрою. За змістом статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України (у редакції, чинній станом на 01.04.2018 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України (у редакції, чинній станом на 01.04.2018 року), центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно п. «а» ч.3 ст.22 ЗК України (у редакції, чинній станом на 01.04.2018 року), землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Відповідно до ч.1,2 ст.10 Закону України "Про КСП" у редакції, чинній станом на 09.12.2012 року, земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Згідно з ч.1,2 ст.13 ст. Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10.07.2018 року, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Відповідно до п.1,2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду у справі № 703/3848/16-ц від 14 листопада 2019 року, за змістом положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка - це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок. Разом із тим, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначено в умовних кадастрових гектарах. Отже, земельні ділянки державної або комунальної власності та земельні частки (паї) є різними об`єктами земельних відносин і мають різний правовий режим. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка площею 13,2015 га, кадастровий номер 1223583000:01:003:0963, що розташована на території Вербківської сільської ради, будучи у складі земельного масиву, який належав на праві колективної власності КСП ім. Ульянова на підставі Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП, виданого колгоспу ім. Ульянова відповідно до рішення В`язівоцької с/р народних депутатів від 13 лютого 1997 року, була зареєстрована за останнім, та не вибувала з його власності. Таким чином, дія розпорядження КМ України від 31.01.2018 року №60-р "Питання передачі земельних ділянок с/г призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад", наказу ГУ ДГУ в Дніпропетровській області "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" №4-5230/15-18-СГ від 21.12.2018 року земельна ділянка (кадастровий номер 1223583000:01:003:0963) не може розповсюджуватися на спірну земельну ділянку, оскільки остання перебуває у колективній власності, а не у державній. Суд звертає увагу на доводи відповідача-1, викладені нею в відзиві на позов, та вважає, що включення спірної земельної ділянки до складу земель, які підлягали передачі з державної власності у комунальну власність на підставі наказу третьої особи, є помилковим та таким, що суперечить вище зазначеним приписам законодавства. Окрім цього, суд також звертає увагу і на те, що жодних належних та достатніх доказів на підтвердження перебування вказаної земельної ділянки у державній власності стороною позивачів не зазначено та суду не надано. Судом також не встановлено підстав для вибуття спірної земельної ділянки з колективної власності. Варто також звернути увагу на те, що позивачем-1 не зазначено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт наявності будь-яких скарг з боку позивача-2 щодо дій відповідача-2 щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою. Це також підтверджується поясненнями сторони позивачів, викладеними в позові та їх відповіді на відзив, а також надані ними у ході судового засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку з усім вищезазначеним, суд приходить до висновку про відсутність порушень в діях відповідача-2 приписів законодавства, які діяли на час виникнення правовідносин, а також самої законодавчої процедури щодо надання дозволу на розроблення технічної документації щодо спірної земельної ділянки для ведення ТСВ відповідачу-1, у тому числі будь-чиїх прав або законних інтересів щодо спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим жодних підстав для визнання незаконним розпорядження голови Павлоградської районної державної адміністрації "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу в оренду гр. [PERSON] земельної ділянки на території Вербківської сільської ради" №Р-405/0/335-18 від 18.09.2018 року, немає. Окрім цього, суд звертає увагу на правову позицію, викладену в п.7 мотивувальної частини постанови Верховного Суду у справі №922/1830/19 від 05 жовтня 2022 року, в якій зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови ВП від 27 лютого 2019 року, справа № 761/3884/18). Такий же висновок справедливий щодо господарського процесу. Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави. Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі. У цій справі прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області, відповідачем визначив ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області). Зазначене не відповідає частині першій статті 45 ГПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Подібних висновків, але щодо участі органів державної влади в адміністративному процесі Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17. Разом з тим позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (див. пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18). Отже, у даному випадку має місце збіг позивача та відповідача в одній особі, а саме в особі держави. Щодо вимоги про припинення прав за Павлоградською РДА на вказану земельну ділянку суд зазначає наступне. Згідно копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка зареєстрована за відповідачем-2. Вказане також підтверджується копією рішення про державну реєстрацію від 28.12.2018 року. Проте, суд вважає, що сам факт наявності таких відомостей в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не змінює колективну форму власності на спірну земельну ділянку та не виключає факт її належності іншій особі, яка на теперішній час не оспорює зазначені відомості. Судом раніше встановлено помилковість віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності, відповідач-2, за яким право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі, може бути розпорядником останньої на підставі зазначених вище норм законодавства та правової позиції Верховного Суду щодо анологічних правовідносин. Щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на вказану земельну ділянку та зобов`язанням останньої повернути державі в особі Вербківської сільської ради вказану земельну ділянку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10.07.2018 року, нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. Відповідно до ст.1,2 Закону України " Про порядок виділення в натурі (на місцевості)земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" у редакції, чинній станом на 27.06.2015 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст.13 вказаного вище Закону України нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження. У зв`язку із зазначеним, оскільки судом раніше встановлено помилковість віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності, відповідач-2 як власник спірної земельної ділянки мав право на укладання договору оренди щодо спірної земельної ділянки з відповідачем-1 згідно зазначених вище норм законодавства та правових позицій Верховного Суду. Окрім цього, суд бере до уваги, що згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права. Складовими частинами верховенства права є принципи правової визначеності та пропорційності. Принцип правової визначеності вимагає, передусім, ясності й однозначності як формулювання, так і застосування правової норми та забезпечення того, щоб правомірні очікування суб`єктів правовідносин щодо наслідків (правового результату) своєї поведінки залишалися передбачуваними. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (пункт 5.4 мотивувальної частини Рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). Дотримання принципу правової визначеності з метою збереження стабільності правового регулювання та передбачуваності законодавчої політики повинно враховуватись законодавцем як при прийнятті нових законів, так і при внесенні змін до існуючих законодавчих актів. Зокрема, це стосується і принципів правового регулювання у сфері земельних правовідносин, які повинні забезпечувати врахування всіх особливостей землі як об`єкта власності Українського народу та суспільних відносин, що виникають у зв`язку з реалізацією громадянами конституційного права власності на землю. Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин щодо оренди вказаної земельної ділянки остання перебувала у колективній власності та значилася за відповідачем-2. Окрім цього, була визначена законодавча процедура щодо можливості передачі такої земельної ділянки в оренду. Відповідачем-2 вказану процедуру було дотримано повною мірою та, як результат, передано у користування за договором оренди спірну земельну ділянку відповідачу-1. Судом також встановлено, що жодних обмежень або дії мораторію на вчинення вказаних дій, визначених тогочасним законодавством, не існувало. Тож суд приходить до висновку, що оскільки відповідач-2 був і залишається правомірним розпорядником спірної земельної ділянки, то відповідно до зазначених вище приписів національного законодавства останній мав абсолютне право на укладення спірного договору оренди із відповідачем-1. Суд також звертає увагу, що жодних прав або законних інтересів третіх осіб укладеним спірним договором оренди порушено не було, а зазначене позивачем-1 у позовній заяві обґрунтування необхідності визнання вказаного договору оренди спірної земельної ділянки є суб`єктивною думкою прокурора, яка належними та достатніми по справі доказами не підтверджується. У свою чергу суд звертає увагу на приписи ч.15,16 ст.14-1 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10.07.2018 року, які вказують, що розподіл між власниками земельних часток (паїв) та їх спадкоємцями земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок, має бути здійснений до 1 січня 2025 року. У разі якщо до 1 січня 2025 року протокол про розподіл земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між особами, визначеними абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю), не оформлений у порядку, визначеному цією статтею, та не поданий на затвердження органу місцевого самоврядування, вважається, що суб`єкти права колективної власності відмовилися від права колективної власності на землю, а зазначені землі (крім невитребуваних часток (паїв) і сформованих за їх рахунок земельних ділянок, а також нерозподілених земельних ділянок) передаються у комунальну власність в порядку визнання майна безхазяйним. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю стороною позивачів. На підставі усього вищезазначеного, беручи до уваги викладені по справі обставини, встановлені на їх підтвердження докази по справі, показання сторін, їх доводи та заперечення, ґрунтуючись на нормах чинного законодавства та звертаючи уваги на викладену практику національних судів, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У відповідності зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed