Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зняти арешт з усього майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) накладений постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Петрук І.О. про арешт майна боржника від 15.05.2008, в межах виконавчого провадження №2021/7 від 15.05.2020 на підставі виконавчого листа 2- 3173/1 від 05.03.2008 виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України 1584 грн. 53 коп.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є співвласником ј частини однокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтвом про право на спадщину №2336 виданим 02.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белломі О.В. З метою оформлення заповіту своєму племіннику на вищезазначену частину квартири останній звернувся до нотаріальної контори і дізнався, що відповідно до витягу з єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі постанови головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Петрук І.О. №2021/7, від 15.05.2008, накладено обтяження у вигляді арешту, належного йому нерухомого майна, в межах суми 1584 грн. 53 коп. Постанова про примусове виконання була винесена на підставі виконавчого листа № 2-3173/1, виданого 05.03.2008 Дніпровським районним судом м. Києва на підставі рішення судді Дніпровського районного суду м. Києва Шуриги Т.Г. від 19.12.2007 по справі № 2-3174/1 за 2007 рік, про стягнення 1584 грн. 53 коп. на користь Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України. Звернувшись із заявою до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, позивачем було отримано відповідь, що згідно інформації з автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчий лист № 2-3173 від 05.03.2008 виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] боргу у сумі 1584 грн. 53 коп. станом на 29.05.2020 р. на виконанні у відділі не перебуває. При цьому, згідно відповіді директора Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України Красієнко В.В. від 06.04.2020 за № 15-1/27-111 [PERSON] не має перед державним підприємством «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України жодних зобов`язань. Таким чином позивачем вжито усіх необхідних заходів щодо досудового вирішення питання про скасування арешту з нерухомого майна, проте накладений арешт не дає права позивачу розпоряджатися належним йому на праві власності майном. 08.07.2021 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні строки подачі заяв по суті справи. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 05.08.2021, позивачем копію ухвали суду про відкриття провадження у справі було отримано 28.08.2021, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19.12.2007 у справі № 2-3174/1 стягнуто з [PERSON] на користь Управління житловими будинками Управління справами ВРУ заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 1 503, 53 грн. та повернення державного мита в сумі 81 грн., а всього 1 584, 53 грн. На виконання вищезазначеного рішення Дніпровським районним судом міста Києва 05.03.2008 видано виконавчий лист № 2-3173/1 боржником відповідно до якого є [PERSON] . З огляду на пред`явлення виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва від 05.03.2008 № 2-3173/1 до виконання, головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь Управління житловими будинками Управління справами ВРУ боргу у розмірі 1 584, 53 грн. 15.05.2008 державним виконавцем винесено постанову № 2021/7 про арешт нерухомого майна позивача, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09.07.2020р. 22.05.2020 позивач звернувся із заявою до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, в якій просив винести постанову про закриття виконавчого провадження та про зняття арешту з майна позивача, з огляду на відсутність боргу. Листом Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 29.05.2020 № 51785 позивачу повідомлено, що виконавчий лист Дніпровського районного суду міста Києва від 05.03.2008 № 2-3173/1 станом на 29.05.2020р. на виконанні в відділі не перебуває. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ЕСНR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Sеrіеs А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Також, стаття 1 Першого протоколу, спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна. Враховуючи наведене та

Outcome: approved