Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 27 грудня 2001 року рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2 га. по [ADDRESS] . На підставі даного рішення було видано Державний акт на право власності на землю серії IV-КВ №001598. В даному акті були визначені зовнішні межі земельної ділянки , описано розмежування ділянки по відношенню до сусідніх ділянок інших землевласників. В жовтні 2019 року позивач звернулась до органів Держгеокадастру з метою державної реєстрації ділянки. У ході розгляду звернення позивача було встановлено з Публічної кадастрової карти, що в межах території, на якій розташована її ділянка, вже зареєстровано ділянку відповідача, [PERSON] , з кадастровим номером 3223186800:04:003:0050. Дана земельна ділянка була надана у власність відповідачу згідно рішення виконавчого комітету від 24 липня 2006 року, а 28 грудня 2006 року, на підставі даного рішення, був виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності серії ЯЕ №086804. Виходячи з цього [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку, яку позивач отримала у власність раніше, а тому просить визнати незаконним та скасувати рішення Підгірцівської сільської ради №6/5 від 24 липня 2006 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,2 га. та визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ №086804 від 28.12.2006 року на ім`я [PERSON] з кадастровим номером 3223186800:04:003:0050. 28 січня 2020 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження по справі за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13 травня 2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. 03 лютого 2021 року судом за клопотанням позивача було призначено по справі судову земельно-технічну експертизу та провадження по справі на час проведення експертизу було зупинено. 24 січня 2022 року судом постановлено ухвалу про відновлення провадження по справі, так як до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експерти в зв`язку з ненаданням позивачем відповідних документів. 20 червня 2022 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, в зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника до суду. 30 листопада 2022 року постановою Київського апеляційного суду ухвала Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду була скасована та направлена справа для продовження розгляду до суду першої інстанції. 16 грудня 2022 року судом постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження, після надходження з Київського апеляційного суду, та призначено справу до розгляду. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, та подали до суду заяви, зареєстровані судом 13 січня 2023 року за №886/23 та 18 січня 2023 року за №1338/24, що вимоги викладені у позовній заяві підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити та проводити розгляд справи за їх відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, та надав письмові пояснення, в яких проти позову заперечує, вважає вимоги позивача необґрунтованими, дані про існування державного акту на право приватної власності позивача ніякими територіальними органами Держгеокадастру не підтверджені, а тому просив в задоволенні позову відмовити та розгляд справи проводити за його відсутністю. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши письмові матеріали справи, клопотання сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 27 грудня 2001 року рішенням №12 виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області надано позивачу, [PERSON] , земельну ділянку з земель забудови [ADDRESS] , площею 0,20 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель. 15 березня 2002 року, згідно рішення №12 виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2001 року на ім`я позивача, [PERSON] , було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ №001598. Згідно даного акту вказано, що позивачу передано у власність земельну ділянку площею 0,20 га., яка розташована на території [ADDRESS] . 24 липня 2006 року рішенням Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області №6 надано у приватну власність відповідача, [PERSON] , земельну ділянку площею 0,20 га. в [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд; надано дозвіл проектний землевпорядний організації на виготовлення державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] 24 жовтня 2006 року було встановлено та погоджено межі земельної ділянки у натурі (на місцевості) відповідача, [PERSON] 31 жовтня 2006 року рішенням Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] . Надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою про передачу у приватну власність земельної ділянки та рекомендовано [PERSON] звернутися до землевпорядної організації для розробки відповідної технічної документації. 18 грудня 2006 року рішенням Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] та передано у приватну власність земельну ділянку площею, 020 га. по [ADDRESS] . При цьому доручено проектній організації виготовити державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] 28 грудня 2006 року відповідач, [PERSON] , на підставі рішення Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 18 грудня 2006 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га. по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3223186800:04:003:0050. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст.12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги на підставі державного на право приватної власності на землю серії IV-КВ №001598 виданого згідно рішення №12 виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2001 року, але дане рішення не містить інформації про передачу позивачу земельної ділянки у приватну власність. При цьому суд вважає за необхідне врахувати, що відповідно до поданих відповідачем пояснень в територіальних органах Держкомзему України відсутні взагалі дані про існування державного на право приватної власності на землю серії IV-КВ №001598. Правомірність даного висновку суду підтверджується повідомленням судового експерта, що відсутня технічна документація на виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку позивача, тим самим відсутнє будь-яке підтвердження порушення прав позивача. Визначення позивачем відповідача належними та допустимими доказами не підтверджено, що також вказує на безпідставність позову. Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на порушення його права власності на землю, порушення порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою і між сторонами відсутні договірні правовідносини, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Якщо земельною ділянкою неправомірно, на думку позивача, який вважає себе власником, заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав такого позивача (стаття 387 ЦК України). Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39)). Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним, на думку позивача, володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду також у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). З врахуванням викладеного, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю, в зв`язку з його недоведеністю.

Outcome: dismissed