Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить зобов`язати Національний банк України подати реєстратору Державного реєстру рухомого майна заяву про припинення і виключення з реєстру приватного обтяження, зареєстрованого 14.06.2019 року за №26713653, об`єкт обтяження - вантажний автомобіль DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, обтяжувач - Національний банк України, боржник - ТОВ «МАРКЕТ-1». В обґрунтування позову зазначено, що 05 червня 2009 року [PERSON] зареєстровано право власності на вантажний автомобіль DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , видане ВРЕВ-4 УДАІ в м. Києві. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №Р27005 від 05.03.2020 року слідує, що реєстратором Філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» 14.06.2019 року за автомобілем DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], державний номер [NUMBER] , зареєстровано обтяження - заставу рухомого майна, на підставі договору застави №5585 від 03.11.2008 року. Вважає, що запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на автомобіль DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], державний номер [NUMBER] , є протиправним та підлягає виключенню, ослільки позивач правомірно 05.06.2009 року придбав вказаний автомобіль та зареєстрував його на своє ім`я, а обтяження на автомобіль зареєстровано 14.06.2019 року на підставі договору застави №5585 від 03.11.2008 року, тобто після придбання автомобіля позивачем, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а.с. 26). Копію ухвали від 07.05.2021 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу та третій особі було направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 27). Відповідно до розписки представник відповідача отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 15.06.2021 року (а.с. 30). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу третьої особи, остання отримала копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 04.01.2022 року (а.с. 136). До суду повернувся лист з копією ухвали, направлений на адресу позивача, із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 134-135). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. 23.06.2021 року надійшли пояснення третьої особм на позову, у яких зазначено, що Державне підприємство «Національні інформаційні системи», як реєстратор Державного реєстру виконує суто механічну функцію про внесенню/виключенню до/з Реєстру відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. У разі проведення державної реєстрації приватних обтяжень рухомого майна адміністратором Реєстру на його філіями, відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Реєстру на підставі заяви, поданої виключно в електронній формі, при цьому законодавство забороняє держателю та реєстраторам Державного реєстру вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність та обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві, саме обтяжувач несе відповідальність за достовірність вказаних відомостей (а.с. 31-40). 30.06.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 41-51). 30.06.2021 року надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задовленні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що Національний банк України не погоджується із вимогами позивача щодо зобов`язання подання Національним банком України реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяви про припинення і виключення з реєстру приватного обтяження, зареєстрованого 14.06.2019 року за №26713653, об`єкт обтяження - вантажний автомобіль DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, з огляду на наявність запису про обтяження рухомого майна від 04.11.2008 року за Акціонерним комерційним банком «Східно-Європейський банк». Право вимоги Акціонерного комерційного банку«Східно-Європейський банк» до боржника ТОВ «МАРКЕТ-1» відступлено Національному банку України згідно з договором про відступлення права вимоги від 19.12.2013 року, укладеного між Національним банком України та Акціонерним комерційним банком «Східно-Європейський банк». Крім того, у боржника ТОВ «МАРКЕТ-1» станом на дату подання відзиву наявна непогашена заборгованість перед Національним банком України, а отже у останнього є право на задоволення вимог за рахунок коштів від реалізації обтяженого рухомого майна (а.с. 52-129). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача Національного банку України Янголь О. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторіну у справі за позовом [PERSON] до Національного банку України, третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання припиненим обтяження та зобов`язання вчинити дії - відмовлено (а.с. 130). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05 червня 2009 року [PERSON] зареєстровано право власності на вантажний автомобіль DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], державний номер [NUMBER] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , видане ВРЕВ-4 УДАІ в м. Києві (а.с. 14). Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №Р27005 від 05.03.2020 року реєстратором Філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» 14.06.2019 року за автомобілем DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], державний номер [NUMBER] , зареєстровано обтяження - заставу рухомого майна, на підставі договору застави №5585 від 03.11.2008 року (а.с. 10-13). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Згідно з ст. ст. 3, 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувала на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Частиною 2 ст. 586 ЦК України передбачено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Як передбачено ст. 10 Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків. У пункті 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, визначено, що державний реєстр обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; держатель Реєстру - Мін`юст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком. Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до статей 43 та 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та пункту 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відомості про припинення публічного обтяження підлягають державній реєстрації протягом п`яти днів після його припинення. Проведення реєстрації відомостей про припинення публічного обтяження покладається на уповноважений орган чи на уповноважену ним особу. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Так, судом встановлено, що [PERSON] придбав спірний автомобіль та зареєстрував на своє ім`я 05.06.2009 року. Разом з тим, згідно із наданим відповідачем витягом про державну реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №21568221 від 04.11.2008 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено обтяження на автомобіль DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], 2007 року випуску, підстава обтяження договір застави рухомого майна №5585 від 03.11.2008 року, термін дії: 04.11.2013 року, реєстраційний номер №8147936 (а.с. 76-79). Відповідно до витягу у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (внесення змін) №40813549 від 30.05.2013 року до реєстраційного запису Державного реєстру обтяжень рухомого майна 8147936 внесено зміни щодо терміну дії обтяження, термін дії (після змін): 30.05.2018 року (а.с. 80). Так, згідно наданих відподавчем витягів із Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що станом на момент придбання автомобіля DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER], 2007 року випуску, 05.06.2009 року позивачем, на нього було зареєстроване обтяження на підставі договору застави рухомого майна №5585 від 03.11.2008 року, а отже посилання позивача, що він є добросовісним набувачем вказаного майна, не знайшли свого підтвердження під час судового розляду. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Позивач посилається на те, що він є добросовісним набувачем автомобіля DAF FTT XF 105, номер об`єкта [NUMBER] , 2007 року випуску, 05.06.2009 року, оскільки на момент його придбання не було зареєстровано на нього обтяження, однак дане твердження не підтверджується матеріалами справи, та спростовуються наданими відповідачем витягами із Державного реєстру обтяжень рухомого майна №21568221 від 04.11.2008 року та №40813549 від 30.05.2013 року. При цьому будь-яких доказів, що станом на 05.06.2009 року обтяження на вказаний автомобіль не було зареєстровано, позивачем не надано. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а отже позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його безпіставністю. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed