Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-15 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У квітні 2021 р. [PERSON] а (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про встановлення факту їх окремого проживання в період з 01.01.2014 по 04.03.2019, визнання особистою приватною власністю грошових коштів в розмірі 1 595 308 грн, сплачених як забезпечувальний платіж за укладеним з товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Даліз-Фінас» (далі - ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас», третя особа) попереднім договором від 11.10.2018, та майнових прав за цим договором на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірне майно, спірна квартира). Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 2013 р. сторони фактично припинили шлюбні відносини, не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства, а сплачені на виконання умов попереднього договору грошові кошти належали особисто позивачці, їх вона позичила у своєї знайомої [PERSON] без згоди та відома відповідача та повернула борг з власних доходів вже після розірвання шлюбу. На цей час будівництво будинку, у якому розташоване спірне майно, завершене, а квартира зареєстрована на праві власності за майбутнім продавцем, проте укласти основний договір позивачка не має можливості, оскільки відповідач не надає згоди на його укладення. Відповідач в особі представника позов не визнав та мотивував свої заперечення тим, що до кінця жовтня 2019 р. проживає з позивачкою як подружжя в одній квартирі, підтримували шлюбно-сімейні відносини, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, майнові права на квартиру були набуті за їх спільні кошти, а тому вони є об`єктом права спільної власності подружжя. Разом з тим представник відповідача заявив, що відповідач погоджується на оформлення спірної квартири у власність будь-кого з дітей сторін, як малолітньої дочки, так і повнолітнього сина, для якого вона і придбавалась. Треті особи АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна» та ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас» про розгляд справи повідомлені належним чином, але в судове засідання не з`явилися, правом на подання пояснень щодо позову та/або щодо відзиву не скористалися. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою суду від 12.05.2021 позовну заяву залишено без руху з підстав її подання без додержання вимог, викладених у статті 177 ЦПК України - не сплати судового збору в повному обсязі. 16.06.2021 представник позивачки отримав копію ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, а 15.06.2021 - надав докази сплати судового збору згідно з ухвалою суду. Ухвалою від 23.06.2021 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання 02.11.2021. 02.11.20221 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку суд задовольнив та відклав розгляд справи на 03.12.2021. 02.12.2021 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. У підготовчому засіданні 03.12.2021 суд встановив сторонам строки для подачі заяв по суті справи, залучив третіх осіб, задовольнив клопотання представника позивачки про допит свідків, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 03.02.2022. 06.12.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 05.01.2022 від представника позивачки надійшла відповідь на відзив. 03.02.2022 від представника відповідача надійшли заперечення. В судовому засіданні 03.02.2022 суд долучив заяви по суті справи та відклав розгляд справи на 21.03.2022. 21.03.2022 у зв`язку з неявкою сторін суд відклав розгляд справи на 15.06.2022. 14.06.2022 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив та відклав розгляд справи на 17.08.2022. 04.08.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 17.08.2022 від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні 17.08.2022 суд долучив клопотання представника відповідача про приєднання доказів та відклав розгляд справи на 04.10.2022. В судовому засіданні 04.10.2022 суд заслухав вступні промови, дослідив письмові докази, допитав свідка [PERSON] та для забезпечення явки другого свідка оголосив перерву до 25.10.2022. Судове засідання 25.10.2022 не відбулося з технічних причин та перенесено на 22.11.2022. 18.11.2022 від представника позивачка надійшли заява про відвід судді. Ухвалою суду від 21.11.2022заяву представника позивачки про відвід судді залишено без розгляду. 22.11.2022 у зв`язку з відсутністю заявленого свідка суд відклав розгляд справи на 16.01.2023. 16.01.2023 від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні 16.01.2023 суд відмовив представнику позивачки у відкладенні розгляду справи, вислухав виступи сторін у судових дебатах, вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 15.10.1994 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а. с. 7). У шлюбі у подружжя народилося двоє дітей - на цей час повнолітній син [PERSON] та малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . 11.10.2018 між ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас», що діяло від імені та в інтересах акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна» (майбутній продавець) - з одного боку, та [PERSON] (майбутній покупець) - з іншого, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 11.10.2018, посвідчений ПН КМНО Приходько Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 2716, предметом якого є зобов`язання сторін в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (1 черга) на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:003:0058 (а.с.12-13). Згідно з умовами, визначеними пунктом 2.2. попереднього договору, квартира яка є предметом цього договору, стане власністю майбутнього покупця на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № Л/1/КВ-133 від 14.12.2016 року, що укладений між майбутнім продавцем та забудовником. Відповідно до пункту 3.1. попереднього договору ціна майбутнього основного договору буде складатись з суми всіх здійснених майбутнім покупцем забезпечувальних платежів (попередніх оплат вартості квартири) у строки та в порядку, визначених цим договором, та з урахуванням пунктів 3.4. та 3.5. цього договору. Згідно пункту 3.2. попереднього договору розмір забезпечувального платежу (попередньої оплати вартості квартири) за даним договором складає 1 529 478,00 грн, без ПДВ, що еквівалентно 54 624, 21 дол США на дату підписання договору, який зараховується у ціну квартири за основним договором. Сторони попереднього договору домовились, що майбутній покупець зобов`язаний оплатити забезпечувальний платіж (попередню оплату вартості квартири) до 19.10.2018 (пункт 3.3. попереднього договору). Згідно з пунктом 3.4. попереднього договору після введення будинку в експлуатацію та отримання технічного паспорту на квартиру (проведення обмірів БП) майбутній продавець розраховує різницю між фактичною загальною площею квартири та проектною загальною площею квартири. Відповідно до пункту 3.4.1. у випадку збільшення площі квартири за результатом обмірів БТІ майбутній продавець протягом 30 календарних днів з моменту отримання таких обмірів надсилає майбутньому покупцю лист-повідомлення про необхідність здійснення доплати забезпечувального платежу. Дослідженням змісту попереднього договору установлено, що його було укладено за нотаріально посвідченою згодою чоловіка майбутнього покупця - відповідача [PERSON] (пункт 6.8. договору). Факт надання такої згоди підтверджується також копією заяви відповідача від 11.10.2018, зареєстрованої у нотаріальному реєстрі за № 2715 (а.с. 117). У пункті 4.4.3. договору зазначено, що майбутній покупець зобов`язаний при необхідності, одержати оформлену належним чином згоду другого з подружжя на купівлю квартири (підпис на заяві про таку згоду має бути засвідчений нотаріально). На виконання умов договору позивачкою [PERSON] як майбутнім покупцем було внесено кошти в загальному розмірі 1 595 308 грн., що підтверджується квитанціями від 18.10.2018 на суму 1 529 478 грн та від 26.04.2019 на суму 65 830 грн (а.с. 14, 17). У 2019 р. будівництво будинку, у якому розташоване спірне майно, завершене, а 21.06.2019 право власності на квартиру зареєстроване за АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер: 253525680 від 20.04.2021 (а.с. 18-19). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.03.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2022, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8-9, 10-11). 11.02.2021 позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою про надання нотаріально посвідченої згоди на укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с.22). У відповідь на вимогу відповідач запропонував оформити право власності на квартиру на малолітню дочку, вказуючи, що у разі незгоди з такою пропозицією він особисто прибуде до ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас» для оформлення права власності на квартиру як на спільне сумісне майно подружжя (а.с.23). IV. Норми права і мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже конструкція наведеної норми передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 цього Кодексу визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя і в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане і інтересах сім`ї. Разом з тим, стаття 57 СК України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу. До такого майна належить, зокрема, майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57 СК). Частиною 6 цієї норми також передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (частина 1 статті 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення (частина 1 статті 181 ЦК України). Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Відтак за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку. Водночас стаття 177 ЦК України відносить до об`єктів цивільних прав майнові права, під якими розуміються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Виходячи з визначення попереднього договору як договору, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (частина 1 статті 635 ЦК України), у разі його укладення виникає двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір. Наведене означає, що укладенням попереднього договору та сплатою коштів на виконання його умов позивачка вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичного факту, необхідного для отримання в майбутньому права власності на об`єкт нерухомого майна, і тим самим набула на нього майнове право. За обставинами справи установлено факт набуття спірною квартирою статусу нерухомого майна та здійснення реєстрації права власності на неї за майбутнім продавцем - АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна», при цьому право позивачки на отримання квартири у власність на підставі договору купівлі-продажу майбутній продавець не оспорює, проте висуває умову про надання передбаченої попереднім договором та статтею 65 СК України нотаріально посвідченої згоди на укладення договору другим з подружжя (відповідачем), за згодою якого укладався попередній договір. Натомість відповідач не визнає право позивачки на одержання квартири у її особисту власність наполягаючи на тому, що майно буде придбаватись у спільну сумісну власність, у зв`язку з чим позивачка і звернулась до суду з даним позовом. Оскільки майнові права на спірну квартиру були набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, а за принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), саме на позивачку покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна Відповідно до положень статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). На обґрунтування вимог позову позивачка послалась на те, що на момент укладення попереднього договору та сплати коштів на його виконання вона та відповідач проживали окремо та їх шлюбні відносини були припинені, проте вказану обставину відповідач не визнав, а жодних доказів на її підтвердження суду не надано. Судом установлено, що у серпні 2019 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, при цьому в апеляційній скарзі на рішення суду відповідач посилався на те, що їх з дружиною суперечки мали тимчасовий характер, які вони успішно залагоджували. Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу сторін, суд виходив із того, що шлюбні відносини між ними припинені, вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, проте час фактичного припинення їх шлюбних відносин судом не встановлювався. Разом з тим допитаний на прохання позивачки повнолітній син сторін [PERSON] підтвердив в суді, що до жовтня 2019 р. батьки проживали разом в одній квартирі, займали одну спальну кімнату та у них був спільний побут. Свідок пояснив, що після виходу батька на пенсію у 2013 р. лише мати забезпечувала фінансову сторону життя їх сім`ї, а батько, який відмовився брати участь у веденні сімейного бізнесу, займався домашнім господарством. [PERSON] також повідомив про часті сварки між батьками, після яких мати часто приходила ночувати в його кімнату. Отже описані свідком взаємини сторін є доказом наявності між ними подружніх відносин, спільного господарства і бюджету, взаємних прав і обов`язків, що спростовує доводи позову про їх окреме проживання на час вчинення позивачкою юридично значимих дій, необхідних для отримання в майбутньому права власності на спірну квартиру. Слід також зазначити, що вимога позову про встановлення факту окремого проживання подружжя не відповідає не лише передбаченим законом способам захисту цивільних прав та інтересів, а й завданням цивільного судочинства, оскільки її задоволення само по собі не призводить до захисту оспорюваного права. На спростування презумпції спільності майнапозивачка надала договір позики від 01.10.2018, відповідно до умов якого вона позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 1 600 000 грн, та розписку [PERSON] від 29.01.2021 про повернення позики (а.с. 20). Дослідженням змісту вказаних документів установлено, що у них відсутні будь-які фактичні дані, які б свідчили про те, що отримані від [PERSON] грошові кошти були вкладені у придбання майнових прав на спірну квартиру. Даючи оцінку наведеним доказам суд також ураховує, що факт виконання умов попереднього договору за рахунок позичених коштів відповідачем не визнається, його підпис на договорі позики відсутній, договір позики між позивачкою та [PERSON] нотаріально не посвідчувався, доказів знаходження позичених коштів на банківських рахунках суду не надано, а договір і розписка підписані самою позивачкою, яка має пряму юридичну заінтересованість у цій справі, її близькою подругою і сином, який у спірних правовідносинах виступає на стороні матері, що дає суду підстави ставити під сумнів їх достовірність в цілому. Більше того, за змістом положень сімейного законодавства, які регулюють майнові права та обов`язки дружини та чоловіка, укладення під час шлюбу одним з подружжя договору позики та вкладення одержаних за цим договором коштів у придбання майна не змінює правового статусу такого майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя навіть за умови виконання позикового зобов`язання після розірвання шлюбу. У такому випадку той з подружжя, який виконав позикове зобов`язання, не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, заявити до другого з подружжя вимогу про стягнення половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення позики. Отже установлений судом факт укладення попереднього договору у період зареєстрованого шлюбу сторін, надання відповідачем на виконання вимог статті 65 СК України нотаріально посвідченої згоди на його укладення, та відсутність належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на сплачені за цим договором грошові кошти, дають достатні підстави вважати, що вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї сторін. Укладення договору в інтересах сім`ї породжує виникнення у дружини та чоловіка права спільної сумісної власності на майно (майнові права), одержане за цим договором, а відтак вимоги [PERSON] суд визнає необґрунтованими і недоведеними та відмовляє у їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed