Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

18 липня 2022 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої органом державної влади в результаті прийняття нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований та змінивши підстави позову, вважає, що для відшкодування матеріальної шкоди, якої він зазнав внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII, а саме невиконання державою позитивного матеріального та процесуального обов"язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції основних прав людини і основоположних свобод, а тому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у вигляді недоотриманих пенсійних виплат за період з 01.01.2015 по 30.06.2021, у розмірі 351\~727,00 грн. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і отримує пенсію по інвалідності 2 групи (інвалідність пов`язана з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС) відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказує, що 07.04.2021 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №1-р(ІІ)/2021, яким визнано неконституційним положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року щодо установлення мінімального розміру пенсій для осіб, які отримали інвалідність унаслідок Чорнобильської катастрофи та пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за рішенням Кабінету Міністрів України. Відповідно до п. 4 вказаного рішення, громадяни України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. з ст. 54 цього Закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону №76-VIII. Відповідачем з січня 2015 року по вересень 2021 року включно позивачу виплачено пенсії у розмірі 584\~243,00 грн., розмір якої є меншим за передбачений статтею 54 Закону №796-ХII у редакції Закону № 230/96-ВР. Відповідно до чинного законодавства, розмір пенсійних виплат за період з січня 2015 року по вересень 2021 року повинен становити 935\~970,50 грн. та внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону № 76-VIII, дія якої визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України № 1-р (II) 2021 від 07 квітня 2021 року позивачу безпідставно за період з січня 2015 року по вересень 2021 року недовиплачено 351 727 грн. пенсії, чим завдано матеріальної шкоди, яка повинна бути відшкодована. Вважає, що має право на таку компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції основних прав людини і основоположних свобод. Ухвалою суду від 20 липня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та викликано сторони в засідання. 15 серпня 2022 року до суду від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що [PERSON] з 31.03.2004 року призначена пенсія відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 у справі №3-333/2018(4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину третю статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частина третя статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Також, цим Рішенням зобов`язано Верховну Раду України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене статтею 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-ІІІ у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. У разі не приведення нормативного регулювання, встановленого ст.54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина четверта статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 №230/96-ВР. На виконання Рішення Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 №1584-ІХ. З 01.07.2021 позивач отримує пенсію в розмірах, встановлених Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб». У відзиві вказано, що закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на ст. 1175 ЦК України, оскільки вказана норма не поширюється на спірні правовідносини, оскільки регулює відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним. Відповідач вказує, що в діях Управління не вбачається будь-яких порушень закону, Управління діяло в межах, на підставі та у спосіб, передбачені законами України, тому вважає, що вимога про стягнення матеріальної шкоди є необгрунтованою, не доведено вини Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. На підставі вищевикладеного, відповідач просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку із безпідставністю. Ухвалою суду від 09 грудня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач 23 січня 2023 року подав до суду заяву (вх. № 3398) про розгляд справи без його участі та участі його представника, просить позов задоволити, з урахуванням зміни підстав позову. Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідач Державна казначейська служба України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Правом на подання відзиву не скористався. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.211, 223 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Згідно із ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є особою, постраждалою від Чорнобильської катастрофи та є особою з інвалідністю 2 групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з впливом аварії на ЧАЕС у 1986 році, що стверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 7). З довідки №0654/04-04-16 від 28.01.2022 р., виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію як особа з інвалідністю в розмірі відшкодування збитків (а.с. 8, 9). Згідно з довідкою про доходи №0654/04-04-16 від 28.01.2022, за період з січня 2015 року по червень 2021 року [PERSON] фактично отримав пенсію у загальному розмірі 584\~243,00 грн. (а.с. 8, 9). Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»\~в редакції закону від 06 червня 1996 року було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по І групі інвалідності\~10 мінімальних пенсій за віком; по ІІ групі інвалідності\~8 мінімальних пенсій за віком; по ІІІ групі інвалідності\~6 мінімальних пенсій за віком. Відповідно до ч. 3\~ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»\~в редакції\~Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року № 1210\~зі змінами (далі\~Порядок).\~Згідно з пунктом 11 Порядку мінімальний розмір пенсії становить: 1) для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї: осіб з інвалідністю I групи\~180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; осіб з інвалідністю II групи\~160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; осіб з інвалідністю III групи\~145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку, у разі коли розмір пенсійної виплати (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю\~учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, I групи\~285 відсотків, II групи\~255 відсотків, III групи\~225 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів. Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадян України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) підпункту 13 пункту 4\~розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII\~визнано такою, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційною), частину третю\~статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796XII\~у редакції\~Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII\~щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія\~статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796XII, мають право на відшкодування шкоди, якої\~вони зазнали внаслідок дії частини третьої\~статті 54 цього закону\~в редакції\~Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54\~Закону № 796XII, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54\~Закону № 796XII\~у редакції\~Закону № 76VIII. Конституційний Суд, по суті, припинив обмеження права власності з боку держави, яке діяло протягом певного строку та апріорі завдало збитків певній категорії громадян, в тому числі і позивачу. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Muller v. Austria» кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а відповідно невиплату\~як порушення цього права. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 року\~статтю 53, частину 3 статті 54, статтю 57, частину 3 статті 59, статтю 60 викладено в новій редакції, Закон доповнено статтями 60-1, 60-2. В зазначеному Законі відсутній порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої громадяни України зазнали внаслідок дії статті 54\~Закону № 796XII\~у редакції\~Закону № 76VIII. [PERSON] , змінивши підстави позову, просить відшкодувати йому майнову шкоду від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції основних прав людини і основоположних свобод відповідно до якої Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебувас під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції. Відповідно до статті 1 Конвенції\~Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. (пункти 60, 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18). У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113). У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 12 січня 2006 року щодо прийнятності у справі «Ічер проти Туреччини» (Icyer v. Turkey), заява № 18888/02,\~§ 73-87; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015\~року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242;\~рішення ЄСПЛ від 10 травня 2001 року у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprys v. Turkey), заява № 25781/94, § 178-189). Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В той же час, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»). Таким чином, передбачене у рішенні Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) право (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої зазнав позивач внаслідок дії статті 54\~Закону № 796XII\~у редакції\~Закону № 76VIII, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі»). Отже, обов`язок держави розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої особи зазнали внаслідок дії статті 54\~Закону № 796XII\~у редакції\~Закону № 76VIII\~як на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду даної справи, не виконано\~порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої позивач зазнав внаслідок дії статті 54\~Закону № 796XII\~у редакції\~Закону № 76VIII\~державою не розроблено. У\~Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України\~зазначив, що «відповідно до частини третьої\~статті 152 Конституції України\~матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини). При вирішенні даного спору суд застосовує положення частини третьої\~статті 152 Конституції України\~як норми прямої дії (постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 127/23853/18;\~від 02.12.2020 року у справі № 127/25001/18; від 25.09.2019 року у справі № 127/26097/18). Закони\~сукупність правил загального характеру, які щодо конкретних осіб застосовуються через виконавчі акти. Шкода є наслідком не тільки наявності неконституційної норми закону чи іншого правового положення, а й акту їх застосування. На підставі закону, визнаного неконституційним, були вжиті конкретні дії органів державної влади (нарахування та виплата пенсії у меншому розмірі, ніж встановлено ч. 3\~ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»). Суд погоджується, що внаслідок цих дій (застосування неконституційного акту) позивач зазнав матеріальної шкоди, яка виражається у вигляді доходів, які він міг б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч. 3\~ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796XII). Оскільки пенсію позивачу виплачували в розмірі, значно меншому, ніж передбачено у вищевказаному законі та розрахунок проведений позивачем неоспорений, то суд погоджується як із розрахунком, так і з розміром шкоди, визначеним позивачем в сумі 351\~727 грн. Крім того, суд вважає, що зазначена сума не призведе до збагачення позивача, вона лише\~компенсує завдану протягом тривалого часу шкоду. Між тим, відмовляючи в частині вимог до Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області, суд вважає, що останнім права позивача жодним чином не порушені, а відтак суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексуУкраїни\~передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус такого органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, відповідачем у цій справі є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19). При вирішенні даного спору суд також керується положеннями\~ст.8 Конституції України, згідно з якою: в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1); її норми є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції\~гарантується (ч.3). Суд враховує, що органи Пенсійного фонду України, які нараховували і виплачували пенсію [PERSON] , діяли на підставі чинного на той час закону та в межах своїх повноважень, а отже, приписів ст.ст.6\~та\~29 Конституції\~не порушували. Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 року у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст.3,16,22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків ...\~ст. 152 Конституції України\~зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними». Відповідно до ч. 3\~ст. 152 Конституції України\~матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. При цьому положення ч. 3 ст. 152 Основного Закону прямо відсилається на спеціальний закон. Проте закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий\~позитивний обов`язок державою не виконано. Суд вважає, що неприйняття державою Україна закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не є підставою для відмови в задоволенні даного позову з огляду на викладене вище. Таким чином, судом встановлено, що у даній справі є всі підстави для відшкодування [PERSON] матеріальної шкоди у вигляді недоотриманих пенсійних виплат. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам. У відповідності з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, ефективним способом захисту порушеного охоронюваного законом інтересу позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди є стягнення у вигляді компенсації від держави в особі Державного бюджету України на користь [PERSON] за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції основних прав людини і основоположних свобод в розмірі 351 727 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за період з 01.01.2015 року по 30.06.2021 року. Таким чином, дослідивши і проаналізувавши доводи позову в сукупності з правовими нормами, суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції основних прав людини і основоположних свобод, а відтак вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed