Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

18.10.2022 р. [PERSON] \~через свого\~представника [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути на її користь з Держави України в особі Державної казначейської служби України 75\~000 грн. понесених витрат на правову допомогу по кримінальному провадженню та 500\~000 грн. моральної шкоди, що загалом становить 575\~000 грн., шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (а.с.1-10). Позов мотивований тим, що 12.11.2018 р. позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 161 КК України. У подальшому обвинувачення були скеровані до суду. Ухвалою суду від 03.12.2020 р. позивача звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 172 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а вироком від 23.12.2020 р., який залишений без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, виправдано за ч. 2 ст. 161 КК України. Внаслідок висунутого позивачу безпідставного обвинувачення та тривалого перебування під слідством і судом, позивачу була завдана моральна шкода, було порушено звичайний уклад її життя та нормальні життєві зв`язки. Розмір моральної шкоди оцінений у 500\~000 грн. Також, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просила стягнути й витрати, що були понесені нею на правову допомогу по кримінальному провадженню. 19.10.2022 р. суд відкрив провадження у справі та з урахування обставин справи вирішив її розглянути у порядку загального позовного провадження (а.с.109). 09.11.2022 р. до суду надійшов відзив від Державної казначейської служби України, у якому відповідач зазначив не вчиняв по відношенню до позивача жодних протиправний дій, які б завдали їй моральної шкоди. Стягнення коштів безпосередньо із казначейства є неможливим. Оскільки кримінальне провадження за ч. 1 ст. 172 КК було закрито у зв`язку із закінченням строків давності, то ця обставина не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Розмір шкоди є необґрунтованим (а.с.119-120). 10.11.2022 р. до суду надійшов відзив від Сумської обласної прокуратури, у якому відповідач зазначив про недоведеність позовних вимог. Крім того, у зв`язку з неповною реабілітацією, позивач не має права на відшкодування (а.с.129-135). 08.12.2022 р. суд закрив підготовче провадження і призначив справу до розгляду по суті (а.с.162). У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Представники відповідачів проти позову заперечували. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представників сторін, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. 12.11.2018 р. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 161 КК України (а.с.15-19). 18.12.2018 р. обвинувальний акт про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 161 КК України було направлено до суду (а.с.20-29). Зі змісту обвинувального акту слідує, що [PERSON] були висунуті обвинувачення за ч. 1 ст. 176 КК України, тобто у незаконному звільненні 13.05.2017 р. працівника [PERSON] з особистих мотивів та за ч. 2 ст. 161 КК України, тобто у обмеженні права на працю та подальшому незаконному звільненні 13.05.2017 р. працівника [PERSON] за ознакою політичних та світоглядних переконань. Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03.12.2020 р. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності і кримінальне провадження в цій частині закрито (а.с.30-33). Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2020 р., залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.10.2021 р. та постановою Верховного Суду від 19.07.2022 р., [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 161 КК України у зв`язку із недоведеністю вчинення нею цього кримінального правопорушення (а.с.34-50, 69-76, 78-87). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон). Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону). Згідно із пунктами 4, 5 статті 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Отже, право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності відсутні підстави для відшкодування шкоди у відповідності до положень статті 2 Закону № 266/94-ВР. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.07.2022 р. у справі № 229/870/20, а також ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021 р. у справі № 522/2493/18. Аналіз судових рішень у кримінальній справі позивача свідчить, що [PERSON] обвинувачувалась у злочинах, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 161 КК України, які, на думку сторони обвинувачення, були вчинені одним діянням, тобто утворювали ідеальну сукупність. Зокрема, сторона обвинувачення вважала, що [PERSON] вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 172 КК України, тобто незаконно звільнила 13.05.2017 р. працівника [PERSON] з особистих мотивів та вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 161 КК України, тобто обмежила у праві на працю та незаконно звільнила 13.05.2017 р. працівника [PERSON] за ознакою політичних та світоглядних переконань. Суд, який розглядав кримінальну справу позивача, звільнив її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. А щодо обвинувачень за ч. 2 ст. 161 КК України виправдав у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. За таких обставин, оскільки [PERSON] не була повністю реабілітована, то саме по собі її виправдання за ч. 2 ст. 161 КК України не свідчить про наявність підстав для відшкодування їй державою, передбачених статтею 3 Закону № 266/94-ВР сум у зв`язку з наданням юридичної допомоги та моральної шкоди. Також, суд звертає увагу й на те, що у цій справі позивач не посилалась на порушення її конвенційних прав, у кримінальній справі відносно позивача не обирався будь-який запобіжний захід, тривалість кримінального провадження з урахуванням складності справи, поведінки позивача та органів розслідування і суду, була обґрунтованою, а необхідність прибуття [PERSON] до слідчого та суду у період, на який посилалась позивач у позовній заяві, та її відсторонення від посади рівно на один місяць, не були пов`язані виключно із підозрою та обвинуваченням за ч. 2 ст. 161 КК України. Отже, зважаючи на вказані вище обставини, суд не знаходить підстав для задоволення позову. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed