Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-02 00:00:00

До суду надійшов зазначений вище позов, який позивач після уточнень, мотивує свої вимоги тим, що 23.10.2018 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Фреш лтд» укладено договір № 11-Р/2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, яка повинна була бути збудована в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] . Ціна майнових прав на квартиру становила 358980,00 грн., які позивач сплатив 23.10.2018 р. Зазначає, що відповідач в кінці січня 2020 року повинен був виконати взяті на себе зобов`язання, здати в експлуатацію об`єкт будівництва та передати у власність позивача квартиру. У зв`язку з тим, що відповідач не передав у власність позивача, в порядку та строки, визначені договором купівлі-продажу квартиру, просить суд розірвати договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] від 23.10.2018. Також зазначає, що умови п.4.5. договору є несправедливим та суперечать принципу добросовісності, тому просить визнати п.4.5. цього договору недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача кошти, сплачені ним за майнові права на квартиру у сумі 358\~980,00 грн. Вказує, що оскільки, відповідач порушив умови договору, позивач зазнав збитків відповідно до ст. 22 ЦК України, просить відшкодувати йому упущену вигоду та недоотриману вигоду від здачі квартири в оренду в сумі 376 020,00 грн. та моральну шкоду у сумі 20\~000,00 грн. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що укладеним договором купівлі-продажу майнових прав встановлено порядок розірвання договорів, а саме, у разі розірвання договору на вимогу покупця, продавець повертає кошти протягом тримісячного терміну з утриманням штрафу в розмірі 10%, потім оформлюється додаткова угода про розірвання договору. Однак, позивач такого порядку розірвання договору не дотримався. Також не можуть бути задоволені вимоги про стягнення збитків, оскільки договором не передбачено такої можливості. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що позивач не бажав врегулювати спір в добровільному порядку та отримати від відповідача грошові кошти, відмовився від підписання додаткової угоди про розірвання договору, а за її відсутності у відповідача відсутні підстави для повернення грошових коштів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між ТОВ «Фреш лтд» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 11-Р/2 від 23.10.2018 р. (а.с.14-16). За умовами даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, яка буде збудована в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених договором. Згідно з п. 2.3 договору орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - 03 квартал 2019 р., продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва та термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до чотирьох місяців. Пунктом 3.1 договору визначено що ціна договору становить 358\~980,00 грн. Відповідно до п. 3.3.1 договору ціна майнових прав на квартиру вказана в п.3.1. договору сплачується покупцем до 24.10.2018 р. На виконання вимог п.п. 3.3.1 і 3.1 договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача 358\~980,00 грн. (а.с. 17,18). Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору від 23.10.2018 р., такий договір є попереднім, оскільки згідно його пункту 1.1 відповідач зобов`язався в майбутньому передати у власність позивача квартиру. Умовами вказаного договору не визначено строк укладення основного договору відчуження квартири на користь позивача, але з його умов вбачається, що такий договір не може бути укладено раніше прийняття будинку в експлуатацію, тобто IІІ кварталу 2019 року. Такий строк згідно п. 2.3. договору може бути продовженим до чотирьох місяців. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Виходячи із встановлених обставин та наведеного нормативного обґрунтування, суд дійшов висновку, що зазначений вище договір підлягає розірванню, оскільки істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, враховуючи, що в момент укладання договору було визначено строк будівництва квартири. Позивач не міг усунути порушення таких строків і це порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б його можливості отримати інвестовану квартиру, на що він розраховував при укладенні договору, а тягар дострокового розірвання договору з його ініціативи несе позивач у виді сплати штрафу відповідачу. Отже, з метою захисту прав позивача суд розриває укладений між сторонами договір від 23.10.2018 р. У зв`язку із розірванням договору суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача отримані ним грошові кошти за цим договором в розмірі 358 980,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог. Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Пунктом 4.5 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру встановлено, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи покупця, продавець повертає покупцеві протягом тримісячного терміну всі фактично отримані від нього кошти, стягнувши при цьому з покупця штраф у розмірі 10% від суми коштів, фактично отриманих від покупця на момент розірвання цього договору. В той же час, п.4.6 цього договору визначено, що у випадку розірвання договору з в односторонньому порядку продавцем, через невиконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором, продавець письмово повідомляє про це покупця та повертає покупцеві у тримісячний термін всі отримані від нього кошти та стягує штраф у розмірі 10% від суми, фактично отриманої від покупця на момент розірвання цього договору. Таким чином, умови договору купівлі-продажу від 23.10.2018 р. передбачають відповідальність лише позивача у разі розірвання договору з ініціативи будь-якої сторони, тому ці умови договору є несправедливими, які всупереч принципу добросовісності є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, тому, суд приходить до висновку, про визнання п. 4.5 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 23.10.2018 р. недійсним. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків повинне мати місце у разі наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст.623ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, та їх реальність, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він реально і обґрунтовано розраховував, і який би точно отримав у разі належного виконання боржником зобов`язання. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Не заслуговують на увагу доводи позивача про недоотримані доходи від здачі квартири в оренду, оскільки позивачем було укладено договір оренди не існуючого на той час житла. З огляду на вказане вище у сукупності, суд вважає, що відсутні докази недотриманого прибутку позивачем. З урахуванням наведеного, посилання позивача про наявність правових підстав для стягнення на його користь збитків у розмірі 376\~020,00 грн. є помилковим, оскільки позивачем не доведено факту спричинення збитків, та їх реальність, обґрунтування їх розміру та безпосереднього причинного зв`язку між правопорушенням та заподіянням збитків і розміру відшкодування. Згідно із ч. 1ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої у наслідок порушення її прав. Згідно із п. 2, 4 ч. 2ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у приниженні ділової репутації фізичної особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди, зокрема у вигляді моральних та психологічних страждань, а також доказів тих обставин, в чому полягають зміни звичного способу життя позивача, таким чином, в стягненні моральної шкоди слід відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що згідно з ч. 3ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому судовий збір у розмірі 3\~816,80 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved