Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся із вказаним позовом до суду. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17.11.2020 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 20.04.2016 та від 17.02.2018 у загальному розмірі 25682 доларів США 80 центів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.07.2021 задоволено заяву [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення суду, рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.08.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Як стверджує позивач в обґрунтування позовних вимог, 20.04.2016 між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 2500 доларів США, що підтверджено відповідною розпискою. Крім того, 17.02.2018 між ними було укладено ще один договір позики, за яким відповідачем отримано від позивача в борг 20000 доларів США, з кінцевим строком погашення - 23.02.2018 року, про що відповідачем також складено відповідну розписку. Однак відповідач своїх зобов`язань за вказаними договорами не виконала та вказану суму грошових коштів відповідачеві не повернула, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у загальному розмірі 25684,44 доларів США, що еквівалентно 721475 грн. 92 коп., а саме: - за договором позики від 20.04.2016 у розмірі 3403,35 доларів США, з яких: 2500,00 доларів США - основна сума боргу, 902,32 доларів США - проценти за користування позикою, 1,03 доларів США - 3% річних; - за договором позики від 17.02.2018 у розмірі 22281,09 доларів США, з яких: 20000,00 доларів США - основна сума боргу, 1949,04 доларів США - проценти за користування позикою, 332,05 доларів США - 3% річних. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, просив задовольнити їх у повному обсязі, надавши при цьому для огляду в судовому засіданні оригінали письмових розписок відповідача від 20.04.2016 та від 17.02.2018. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи булла повідомлена належним чином. З огляду на наведене, із урахуванням думки представника позивача, суд провів розгляд справи за її відсутності. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.04.2016 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, які остання зобов`язалась повернути за першою вимогою позикодавця. Факт укладення договору позики та отримання відповідачем вказаних грошових коштів підтверджено відповідною розпискою. 17.02.2018 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, з кінцевим строком погашення - 23.02.2018 року. Факт укладення договору позики та отримання відповідачем вказаних грошових коштів також підтверджено відповідною розпискою. Оригінали вищевказаних розписок судом були оглянуті безпосередньо у судовому засіданні. Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти, які він передав відповідачу відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Із урахуванням навдених вище положень законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 20.04.2016 із зобов`язанням повернути суму позики 2500 доларів США за першою вимогою позикодавця, а також боргової розписки від 17.02.2018, за якою відповідач зобов`язалася повернути позивачеві 20000 доларів США до 23.02.2018, підтверджує як факт укладення між ним двох договорів позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовлених у таких розписках грошових сум. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи підтверджується, що 31.08.2018 позивачем було надіслано відповідачу письмову вимогу щодо повернення суму позики у розмірі 2500 доларів США згідно договору від 20.04.2016. Однак, як встановлено судом в ході розгляду справи, ні вказаної суми грошових коштів, ні суми грошових коштів, отриманих в позику від позивача за договором від 17.02.2018, відповідачкою йому повернуто не було. Жодних доказів на спростування вищезазначених обставин, зокрема, доказів на підтвердження факту виконання відповідачкою умов вказаних договорів позики та про фактичне повернення нею суми грошових коштів, отриманих в позику від позивача, відповідачкою суду не надано. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 статті 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за вказаними договорами позики. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, згідно з якою сума боргу не підлягає переведенню до гривневого еквіваленту, адже борг має бути повернутий у тій валюті, в якій була надана позика. Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність пістав для стягнення з відповідача на користь позивача 2500 доларів США основного боргу за договором позики від 20.04.2016 та 20000 доларів США основного боргу за договором позики від 17.02.2018. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій за неналежне виконання умов договірного зобов`язання у виді 3% річних та процентів за користування позиками, суд керується наступним. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З матеріалів справи вбачається, що кінцевим терміном погашення заборгованості за договором позики від 20.04.2016 є пред`явлення вимоги позичальника про повернення заборгованості. Як встановлено судом, позивач пред`явив відповідну вимогу до відповідача 31.08.2018 та в такій вимозі зазначено про обов`язок повернення боргу не пізніше 7 днів з моменту отримання вимоги. Позивач стверджує, що відповідач отримала вимогу в день її складення - 31.08.2018. Враховуючи те, що вказану обставину відповідачем не спростовано, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що кінцевим строком погашення боргу є кінець 7-денного строку після 31.08.2018, тобто 08.09.2018. Отже, саме з 08.09.2018 підлягають нарахуванню штрафні санкції за договором позики від 20.04.2016. Розмір 3% річних за період з 08.09.2018 по 12.09.2018 (дату, по яку проводить нарахування позивач) становить 1,03 доларів США. Щодо 3% річних по договору від 17.02.2018, то обрахунок має здійснюватись з 24.02.2018, тобто на наступний день після 23.02.2018 (день, до якого мав бути повернутий борг). Відтак, розмір 3% річних за період з 24.02.2018 по 12.09.2018 (дату, по яку проводить нарахування позивач) становить 330,41 доларів США. Що стосується процентів за користування позикою, то їхній розмір не передбачений жодним з договорів. Таким чином, в даному випадку розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи зі змісту укладених договорів, за договором від 20.04.2016 розмір процентів за користування позикою за період з 20.04.2016 по 12.09.2018 становить 902,32 долари США, за договором від 17.02.2018 розмір процентів за користування позикою за період з 17.02.2018 по 12.09.2018 становить 1949,04 долари США. Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у загальній сумі 25682 долари США 80 центів, а саме: - за договором позики від 20.04.2016 - у розмірі 3403,35 доларів США, з яких: 2500,00 доларів США - основна сума боргу; 902,32 доларів США - проценти за користування позикою; 1,03 доларів США - 3% річних; - за договором позики від 17.02.2018 - у розмірі 22279,45 доларів США, з яких: 20000,00 доларів США - основна сума боргу; 1949,04 доларів США - проценти за користування позикою; 330,41 доларів США - 3% річних. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7214 грн. 76 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial