Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

28.09.2022 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи тим, що з 20.03.2004 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та 02.04.2006 шлюб між ними було розірвано. В період спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який на даний час є студентом ІІ курсу агробіотехнологічного факультету денної форми навчання Білоцерківського національного аграрного університету. Відповідач на утримання сина матеріальної допомоги не надає, не зважаючи на те, що згідно законодавства зобов`язаний це робити, а вона не в змозі самостійно утримувати сина, адже йому необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники, тощо. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, тому просила в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини із усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином 23 років, за умови, що він буде продовжувати навчання. 08.11.2022\~ судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням\~ сторін. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, 25.11.2022 подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, та зазначила, що позов підтримує і просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини із усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином 23 років, за умови, що він буде продовжувати навчання. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав мотивуючи тим, що він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 2005 року, ще з періоду перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, яка в свою чергу, також в період шлюбу з ним, проживала однією сім`єю з іншим чоловіком. Від спільного проживання з [PERSON] він має двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вони усі проживають разом за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не працює, здійснює догляд за дітьми, тому він один утримує їх сім`ю. Крім того, він має хворого батька, якого до листопада 2022 року доглядала сестра, однак вона померла і даний обов`язок виконує він. Він не має достатніх заробітків, щоб утримувати сина [PERSON] , [INFO] , оскільки працює не офіційно, в центрі зайнятості на обліку не перебуває, а син у 18 років вже має сам заробляти кошти.\~ Так, він має на праві власності квартиру, в якій проживає з сім`єю, та має право на керування автомобілем марки «Фольцваген» 2007 року випуску, однак його матеріальний стан гірший ніж у позивача. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 20 березня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, та 02 квітня 2006 року Відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області зроблено актовий запис № 220, про розірвання шлюбу між сторонами, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.6,9). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7), [INFO] народився\~ [PERSON] , про що Відділом РАЦС Білоцерківського міського управління юстиції в книзі записів актів громадського стану про народження зроблено запис за №1156, батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 27.09.2022 за № 15.2-03/13941 (а.с.10), позивач - [PERSON] і [PERSON] зареєстровані та проживають з 26.10.2016 по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . З довідки Білоцерківського національного аграрного університету від 27.09.2022 за № 748 ( а.с.11) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є студентом ІІ курсу агробіотехнологічного факультету денної форми навчання, освітній рівень: бакалавр, спеціальність: 201»Агрономія», термін навчання з 09.09.2022 по 30.06.2025. Також, встановлено, що відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , він має крім повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.18,40-41,43,44). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). За змістом статті 199 СК України законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховним Судом України по справі № 346/103/17 , провадження №61-20178св18 від 23.01.2019 року. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно із\~ ст. 182 СК України\~ при визначенні розміру аліментів суд враховує:\~ стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~ наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються зокрема норма ст. 191 СК України, яка передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Також, при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року м. Київ у справ № 635/1139/17 провадження № 61-350св17. Однак, позивач не надала до суду жодних доказів наявності джерел, що утворюють її дохід, щодо виконання обов`язку з надання відповідної матеріальної допомоги сину, який продовжує навчання чи відсутність у неї спроможності її надавати. Крім того, позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами факт наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу платника аліментів). Позивач заявляючи вимоги щодо стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, просила визначити мінімальний розмір аліментів 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, ч.2 ст. 182 СК України\~ передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, відповідно до ч.1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, тому позовні вимоги в частині визначення мінімального розміру аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму, відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, в даному випадку не підлягають до задоволення. Разом з тим, позивач 25.11.2022 подала до суду заяву, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини із усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином 23 років, за умови, що він буде продовжувати навчання, та дана заява прийнята судом в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд керується принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, враховує, що [PERSON] навчається на денному відділенні, не працює, доходів крім допомоги матері не має, та потребує матеріальної допомоги батька на період навчання, також враховує, що відповідач здорова і працездатна людина, має крім повнолітнього сина ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , однак не надав до суду жодних доказів щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання, та доказів в підтвердження заперечень проти позову і спростування доводів позивача. Даючи оцінку встановленим обставинам та зібраним по справі доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому стягує з відповідача на користь позивача аліменти на сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28.09.2022 і до закінчення [PERSON] навчання, але не більше як досягнення ним 23 років. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі\~ 992,40 грн. У відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, підлягає обов`язковому негайному виконанню. Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Outcome: partial