Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Національної академії Служби безпеки України про поновлення на роботі. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 04.09.2021 року працював на посаді професора кафедри кримінального права та кримінології Навчально-наукового гуманітарного інституту Національної академії Служби безпеки України. Наказом відповідача № 69-ос/дск від 08 лютого 2022 року, по особовому складу, було вирішено: «Відповідно до Кодексу законів про працю України звільнити з роботи за пунктом 7 статті 40 (поява на роботі у нетверезому стані) [PERSON] , професора кафедри за рахунок посади військовослужбовця професора (підполковник) кафедри кримінального права та кримінології Навчально-наукового гуманітарного інституту, з 08 лютого 2022 року. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 29 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 04 вересня 2021 року до 08 лютого 2022 року включно. Підстава: рапорт заступника директора інституту (з навчальної та наукової роботи) від 08 лютого 2022 року. Зазначений наказ позивач вважає неправомірним, таким що принижує його честь і гідність та репутацію як працівника і людини, а також таким, що є проявом упередженого ставлення до нього і формою переслідування як особи. Крім того, позивач зазначає, що не було належним чином, тобто об`єктивно і законно проведено 02.02.2022 року його медичний огляд на стан сп`яніння, зокрема, огляд проводився не уповноваженими на це особами, які не є лікарями, причому лікарями саме закладу охорони здоров`я, а тим більше такими, що проходили спеціальну підготовку, а тому всі вони не мали права на проведення такого специфічного і відповідального медогляду. Згаданий огляд був здійснений 02.02.2022 року не у медичному закладі, а у кабінеті першого проректора Національної академії СБУ, до якого позивач прийшов із оскарженням незаконних дій щодо нього. Для проведення медичного огляду, на думку позивача, було штучно і необ`єктивно підібрано залежних від відповідача, а тому і упереджених до позивача, осіб які, як зазначалось вище, не мали права на проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, а тому і не мали права на складання «протоколу огляду особи на стан сп`яніння» від 02.02.2022 року, який фактично має всі ознаки правничої нікчемності. У відсутності позивача був зібраний і принесений о півдні 02.02.2022 року у вищезгаданий кабінет першого проректора НА СБУ невідомий позивачу і явно несертифікований прибор для визначення стану алкогольного сп`яніння, на який не було надано відповідного дозволу МОЗ України і підтвердження сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки. Зокрема, у відсутність позивача було зібрано мундштук до згаданого прибору. Тобто згаданий прибор фактично був заздалегідь підготовлений на фальсифікацію виявлення стану алкогольного сп`яніння та результати його роботи чи застосування є явно не достовірними. Позивач зазначає,\~що вінтоді повівся необачно і занадто довірливо, він навіть не був обізнаний з правового регулювання згаданого організованого відповідачем огляду, не чинив перешкод його проведенню, так як був переконаний і знав, що перебуває зранку 02.02.2022 року у тверезому стані, без будь-яких вказаних нижче ознак так званого похмілля чи стану алкогольного сп`яніння, бездоганно послідовно проводив три пари занять у трьох групах студентів і його не відстороняли від роботи відповідно до вимог ст.46 КЗпП України. Окремо зазначив, що в той час, коли 02.02.2022 року відбувалися вказані вище події і обставини, позивач ще і тоді не визнавав та не погоджувався з тим, що перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому внаслідок його незгоди з результатами огляду, такий огляд повинен був організовуватися відповідачем і проводитись лікарем-наркологом в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення, із складанням не протоколу, а акту огляду (акту медичного огляду) на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. Крім того, в згаданому протоколі не вказано також жодної із існуючих 6 ознак перебування особи у стані алкогольного сп`яніння, якими визнаються: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці. Тобто фактично у нього, не було належним, тобто законним чином, виявлено жодної з ознак його перебування у нетверезому стані. При цьому позивач у своїх обгрунтування позову звертає увагу суду на нікчемність запису в протоколі про те, що начебто «відмічається легкий запах типу алкоголю», та зауважує, що саме слово чи поняття «відмічається» не є категоричним ствердженням. Воно свідчить про невпевненість та обережність автора чи його наступні припущення. В оскаржуваному протоколі відповідачем не зазначено остаточного (підсумкового) висновку чи визначення того, що позивач перебував саме у стані алкогольного сп`яніння. Обґрунтовуючи незаконність та необхідність скасування наказу відповідача за № 69-ос/дск від 08.02.2022 року про звільнення позивача з роботи, позивач зазначив, що у чинному законодавстві України, в т.ч. і в КЗпП, відсутнє правове регулювання порядку визнання особи (суб`єкта) таким, що перебуває у нетверезому стані, якщо така особа не є водієм транспортного засобу. Крім вищенаведених обставин, позивач зазначає, що застосоване щодо нього звільнення з роботи, за ознаками п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто з ініціативи роботодавця регламентується нормами глави Х (Трудова дисципліна), зокрема, п.2 ч.1 ст.147 КЗпП України, і може застосовуватись лише як стягнення за порушення трудової дисципліни. Протиправність у застосуванні стягнення зазначеним наказом є у тому, що відповідач взагалі не вказав чи навіть не визначив конкретно делікт чи склад дисциплінарного проступку, тобто не вказав ні час, ні місце, ні обставини вчинення, ні того у чому саме була протиправність так званого «дисциплінарного проступку». Порушуючи порядок застосування дисциплінарних стягнень, визначений статтею 149 КЗпП України, накладаючи на позивача дисциплінарне стягнення «звільнення», відповідач навмисно діяв всупереч вимогам ч.1 ст.149 КЗпП України, а саме - навіть не зажадав від позивача письмового пояснення. Внаслідок сумарних протиправних дій, чи бездіяльності відповідача, юридичною підставою для винесення наказу за № 69-ос/дск від 08.02.2022 року був лише «…рапорт заступника директора інституту (з навчальної та наукової роботи) від 08 лютого 2022 року.», який навіть не був присутнім 02.02.2022 року при огляді позивача в кабінеті першого проректора Національної академії СБУ. Було проігноровано відповідачем право на захист прав і свобод людини і громадянина, а також Конституційні гарантії, що передбачені статтями 1, 3, 8, 21, 22, 24, 28, 43 і 62 Конституції України. У період з 09 лютого по 03 жовтня 2022 року позивач не міг працевлаштуватись і перебував у стані вимушеного прогулу, а тому визнання цього стану тягне зобов`язання відповідача, згідно наведених вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, виплатити позивачу заробітну плату. Також позивач зазначає, що в наслідок вказаного незаконного звільнення з роботи, крім матеріальної шкоди він отримав ще й моральну шкоду, морально-психологічну травму, сильний нервовий стрес, зазнав моральних і душевних страждань, у зв`язку із чим звертався за наданням медичної допомоги. Загальний стан його здоров`я суттєво погіршився. Честь і гідність, а також ділова репутація позивача протизаконно принижені. Створена атмосфера психологічного тиску стосовно [PERSON] призвела до того, що останній потерпав від моральних страждань, у нього підвищився тиск, з`явились ознаки депресії, розпач та зневіра у справедливість і законність взагалі. Крім цього, позивач відчуває незручності перед рідними і членами своєї сім`ї та знайомими і іншими оточуючими. Також ним втрачено нормальні життєві стосунки, ушкоджено здоров`я, яке він змушений був тривалий час відновлювати витрачаючи значні кошти, у зв`язку із вищезазначеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив поновити пропущений ним процесуальний строк на оскарження до суду наказу про звільнення; визнати незаконним та скасувати згаданий наказ; поновити позивача на роботі на посаді професора кафедри кримінального права та кримінології Навчально - наукового гуманітарного інституту Національної академії СБУ; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду та судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 03.11.2022 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб та призначено до судового засідання. 06.12.2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача, згідно якого відповідач не визнає позовні вимоги, посилаючись на те, що звільнення було проведено із дотриманням норм чинного законодавства. Вважає, що викладені у позовній заяві аргументи щодо неправомірного звільнення позивача з роботи НА СБУ, грунтуються лише на припущеннях, будь-яких доказів у підтвердження викладених обставин матеріали позовної заяви не містять. Позивач та його представник адвокат Палій В.М., в судовому засіданні підтримали частково позовні вимоги, а саме просили поновити пропущений позивачем процесуальний строк на оскарження до суду наказу про звільнення; визнати незаконним та скасувати наказ № 69-ос/дск від 08.02.2022 року про звільнення з роботи; поновити позивача на роботі на посаді професора кафедри кримінального права та кримінології Навчально - наукового гуманітарного інституту Національної академії СБУ, решту позовних вимог до початку розгляду справи по суті просили залишити без розгляду. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява, з якої вбачається, що представник відповідача просив у разі відсутності можливості забезпечити участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, розгляд справи проводити у його відсутність. В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі за обставин, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 11.01.2023 року позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за клопотанням позивача та його представника, залишено без розгляду. Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 04.09.2021 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду професора кафедри кримінального права та кримінології Навчально-наукового гуманітарного інституту Національної академії Служби безпеки України, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.7). Відповідно до протоколу № 1 огляду особи на стан сп`яніння від 02.02.2022 року, у [PERSON] відмічається легкий запах типу алкоголю. Із результатами огляду [PERSON] згоден, однак зазначив у графі "зауваження", згаданого вище протоколу, що на його думку: "цей огляд спровоковано" (а.с. 6, 45). Як вбачається із висновку Алкофор 505 від 02.02.2022 року, результат тесту [PERSON] - 1,283 % (а.с. 8, 46). Відповідно до Рапорта начальника ВМС-лікаря ВМС ВМУ СБ України в НА СБ України полковника медичної служби І.Недужої від 02.02.2022 року, о 13 год. 38 хв. 02.02.2022 року нею та черговою сестрою медичною ВМС ВМУ СБ України в НА СБ України [PERSON] , в кабінеті Першого проректора НА СБ України В.Ю. Артемова, було оглянуто працівника НА СБ України [PERSON] на стан сп`яніння. Врезультаті огляду у [PERSON] відмічався легкий запах типу алкоголю, артеріальний тиск 130/80 мм рт.ст., а також за допомогою приладу Алкофор 505, зафіксовано 1.283% проміллє (а.с.50). Із Декларації про відповідність продукції вимогам технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, затвердженої Постановою КМУ від 13.01.2016 року № 94, виданої 14.04.2021 р. ТОВ «Сорбполімер-Аналітик» - ДП "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів", Ідентифікаційний номер: UA.TR.001, провів процедуру перевірки типу засоба вимірювальної техніки за модулем "В" згідно з Постановою КМУ від 13.01.2016 р. №94 і видав Сертифікат перевірки типу UA.TR.001 122-17 Rev. від 28.11.2007; процедуру відповідності типу за результатами перевірки засобів вимірювальної техніки за модулем "D", згідно з Постановою КМУ від 13.01.2016 р. №94 і видав Сертифікат схвалення системи управління якістю UA.TR.001 AQ 50 від 22.05.2020 (а.с.53), що також підтверджується відповідними Сертифікатами (а.с.54). Згідно Рапорта заступника директора інституту (з навчальної та наукової роботи) Навчально-наукового гуманітарного інституту НА СБУ полковника Т.Ткачука від 02.02.2022 року (а.с.39-40), 02.02.2022 року [PERSON] на початок заняття не з`явився, запізнився на 40 хв., жодних аргументів не навів, перебував у збудженому стані, що проявлялося в його бажанні закурити електронну сигарету в кабінеті заступника директора інституту, не міг чітко пояснити своє запізнення на заняття та відсутність на робочому місці, мав неохайний зовнішній вигляд (забруднений та помнутий одяг). Повідомив, що йде проводити заняття. При перевірці його присутності на семінарському занятті виявлено, що [PERSON] - як викладач, не готовий до заняття, не знає теми, немає методичних матеріалів, постійно з кимось фрагментарно розмовляв по телефону. Після завершення заняття, але ще у присутності курсантів, витягнув електронну сигарету і зробив затяжку. Склалося враження, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння. З метою спростування чи підтвердження підозр йому було запропоновано пройти до медичної частини для відповідного обстеження, однак у медичній частині він не з`явився. Даний факт підтверджується також Рапортом заступника директора інституту (з навчальної та наукової роботи) ННГІ НА СБ України полковника [PERSON] від 08.02.2022 року (а.с.36-38). Запізнення позивача на семінарські заняття 02.02.2022 року, підтверджується також Доповідною запискою доцента КПП та К ННГІ НА СБ України кандидата юридичних наук, С.С.С. В.Шлапаченка від 02.02.2022 року, Рапортом командира навчальної групи МБ-171 ННГІ НА СБ України [PERSON] та Інформацією з системи санкціонованого доступу щодо входу-виходу на об`єкт НА СБ України по [ADDRESS] за 02.02.2022 року (а.с.41-44). Відповідно до витягу з наказу від 08.02.2022 року за №69-ОС/дск [PERSON] звільнено з роботи з 08.02.2022 р., за пунктом 7 статті 40 КЗпП (поява на роботі в нетверезому стані) (зворот а.с. 8, а.с.52). У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (стаття 3 КЗпП України). Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи працівника на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку, зокрема, вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Частиною другою статті 54 Закону України «Про освіту» встановлено, що педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані, зокрема: сприяти розвитку здібностей здобувачів освіти, формуванню навичок здорового способу життя, дбати про їхнє фізичне і психічне здоров`я; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти прагнення до взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами; захищати здобувачів освіти під час освітнього процесу від будь-яких форм фізичного та психічного насильства, приниження честі та гідності, дискримінації за будь-якою ознакою, пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю здобувача освіти, запобігати вживанню ними та іншими особами на території закладів освіти алкогольних напоїв, наркотичних засобів, іншим шкідливим звичкам. Частиною шостою статті 54 Закону України «Про освіту» передбачено, що особи, винні в порушенні цієї статті, несуть відповідальність згідно з законом. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, появився на роботі в нетверезому стані, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 7 статті 40 КЗпП України. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року справа № 6-248цс14 та від 22 березня 2017 року справа № 6-3135цс16. Верховний Суд зазначає, що термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду як правозастосовному органу надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зо крема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечать змісту трудової функції конкретного працівника. У відповідності до вимог ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно ст.43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: ліквідації підприємства, установи, організації; незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу; звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації; звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян; звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду. Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Згідно роз`яснень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. В частині першій статті 147-1 КЗпП України визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняти на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Таким чином, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення, й правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. При цьому, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, при доведеності порушення працівником трудової дисципліни, не відібрання у нього письмових пояснень з приводу його відсутності на роботі не може бути підставою для визнання наказу про звільнення незаконним. Тобто, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Як вбачається із розпорядження Національної академії СБУ від 04.02.2022 року за №3 Про надання письмових пояснень, [PERSON] , професору кафедри за рахунок посади військовослужбовця професора кафедри кримінального права та кримінології Навчально-наукового гуманітарного інституту, запропоновано надати письмові пояснення щодо його відсутності на робочому місці 02.02.2022 року з 09-00 год. до 11-08 год. За наявності надати підтверні документи. Щодо його появи 02.02.2022 р. на робочому місці у нетверезому стані. Щодо його відбуття з роботи 02.02.2022 року раніше встановленого розпорядком часу, а саме з 13:54 год. Щодо його запізнення на заняття 02.02.2022 року на 40 хв., та його неготовності до заняття, паління цигарок у присутності курсантів під час заняття. Щодо його відсутності на робочому місці 04.02.2022 року з 09:00 год. до 14:00 год. За наявності надати підтвердні документи. Також, з даного розпорядження вбачається, що [PERSON] з розпорядженням ознайомлений 04.02.2022 року о 17 год. 15 хв. Зобов`язався надати відповідні письмові пояснення до 10:00 год. до 07.02.2022 року (а.с.51). Аналіз вказаних норм трудового права дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, причому характер цього порушення визначає вид дисциплінарного стягнення. Адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного дисциплінарного проступку, які мають бути належним чином зафіксовані, роз`яснити ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, врахувати обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. При цьому, право обрання виду дисциплінарного стягнення є прерогативою адміністрації роботодавця. У справах, у яких оспорюється законність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до вимог ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Як роз`яснив Верховний Суд України в п.18 своєї постанови №6 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування наданих відповідачем доказів щодо перебування позивача на роботі 02.02.2022 року у нетверезому стані, стороною позивача суду не надано. При цьому суд враховує, що самостійно, за власною ініціативою відповідний медичний огляд на стан сп`яніння позивач не пройшов, будь-яких пояснень з приводу вказаного факту керівництву навчального закладу не надав. Отже, суд приходить до висновку про доведеність факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку 02.02.2022 року появу та перебування на роботі у нетверезому стані. Суд вважає, що звільнення позивача з підстави, з якою відповідач пов`язує його звільнення, є правильним, у роботодавця були правові підстави для звільнення [PERSON] на підставі п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України - у зв`язку з появою на роботі в нетверезому стані, звільнення його на підставі п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України проведено відповідно до норм трудового законодавства, а тому заявлені позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу № 69-щс/дск від 08.02.2022 року про звільнення з роботи та поновлення [PERSON] на роботі на посаді професора кафедри кримінального права та кримінології Навчально-наукового гуманітарного інституту Національної академії Служби безпеки України, до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed