Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що з 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано 14.09.2017. За час шлюбу ними було придбано житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Враховуючи те, що цей будинок було придбано за час шлюбу, то він належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Позивач вказує, що після розлучення відповідач, їхні спільні діти та співмешканець відповідача залишилися проживати у зазначеному вище житловому будинку. Відповідач не пускає його до цього житлового будинку, господарських будівель та споруд, не дозволяє забрати його особисті речі та документи. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо спільного користування цим будинковолодінням, однак вона відмовляється та взагалі ігнорує всі його пропозиції та вимоги. Таким чином, відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування цим нерухомим майном мирним шляхом, але й не надає йому можливості повноцінно користуватися житловим будинком, співвласником якого є також він, позивач. Позивач вказує, що він звертався до поліції із заявою про усунення [PERSON] перешкод у користуванні житловим будинком, однак письмової відповіді він так і не отримав. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , та вселити його у цей житловий будинок. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності, за наявними у справі матеріалами та раніше наданими поясненнями у судовому засіданні. У раніше проведеному судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідач не надає йому можливості жити в житловому будинку, який є їхньою спільною сумісною власністю, що був придбаний під час шлюбу. Цей будинок був придбаний за кредитні кошти, які він сплатив. Незважаючи на його неодноразові прохання та вимоги, відповідач не впускає його до будинку, говорячи, що він тут не господар, влаштовує сварки, викликала поліцію. Відповідач не впускала його до будинку десь разів п`ять. З 2014 року він перебував в АТО. У спірному будинку він проживав з 2009 року до 2014 року. Під час перебування в АТО він приїздив у відпустки та проживав у спірному будинку. Позивач не заперечував, що з 2017 року проживав переважно в Луганській області, що пов`язано з несеннм військової служби. В свою чергу, приїжджаючи в с. Велика Рудка Полтавського району Полтавської області, він хотів зайти у спірний будинок, щоб хоч подивитися як живуть діти, однак відповідач його не впускала та забрала всі документи на будинок. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. На адресу відповідача судом неодноразово надсилалися повістки про виклик до суду. З наявних у матеріалах справи поштових розписок та інформації з трекінгу поштових відправлень Укрпошти вбачається, що відповідач отримала судові повістки. На неодноразові дзвінки працівників суду щодо виклику відповідача в судове засідання, [PERSON] не відповідала, постійно їх ігноруючи. Відповідач [PERSON] також була повідомлена про розгляд справи відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом опублікування оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке було розміщене за десять днів до дати ухвалення цього рішення. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У раніше проведеному судовому засіданні відповідач [PERSON] вказала, що не визнає позовні вимоги, лише визнає, що позивач дійсно є співвласником будиноку, який був придбаний у шлюбі. Відповідач вказала, що у позивача немає ключів від будинку, бо вона змінила замки. Дійсно вона не впускала позивача проживати у спірному будинку, створювала йому перешкоди у користуванні будинком. На її думку, позивач не може проживати у цьому будинку, так як і у неї, і у нього вже інша сім`я і ці дві різні сім`ї не зможуть порозумітися та нормально проживати в одному будинку. Відповідач вказала, що позивач не хотів проживати у спірному будинку, більше 7 років не приїздив. З 2017 року позивач проживав у м. Лисичанськ, там же перебував у центрі зайнятості, звідти сплачував аліменти на дітей. Відповідач вказала, що коли позивач приходив до спірного будинку та вимагав його впустити до будинку, то вона його не впускала. У зв`язку із неявкою сторін в судове засідання, суд провів розгляд справи у судовому засіданні за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі та раніше надані сторонами у судовому засіданні пояснення у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони у справі з 07 червня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~ Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2017 року шлюб між сторонами у справі розірвано /а.с. 5-6/. З наявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу ВМІ/815656 від 25.08.2009, посвідчений приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу Дубовою Т.В./1572 /а.с. 10/. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частинами 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння, розташоване по [ADDRESS] , було придбане під час шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , тобто воно є спільним сумісним майном подружжя, і кожному із вказаних осіб належить по 1/2 частині цього нерухомого майна та відповідно до чинного законодавства кожен із них має рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. З матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що ними після розірвання шлюбу не досягнуто взаємної згоди щодо користування та розпорядження належним їм на праві спільної сумісної власності спірним будинковолодінням. З наявних у матеріалах справи довідок ЦНАП Диканської селищної ради від 10.08.2021 та від 05.01.2022 вбачається, що і позивач, і відповідач зареєстровані у спірному будинковолодінні з 17 листопада 2009 року /а.с. 12, 29/. З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2021 позивач [PERSON] звертався до Сектору поліцейської діяльності № 2 Відділу поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області із заявою про вчинене правопорушення, а саме з приводу того, що 17 липня 2021 року близько 17 години його колишня дружина [PERSON] не впустила його до належного йому будинку, розташованого по [ADDRESS] , та відмовляється віддати документи на цей будинок /а.с. 24/. Відповідно до повідомлення Сектору поліцейської діяльності № 2 Відділу поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 20.07.2021 за вих. № 2367/115/104/06117-2021, у ході перевірки вказаної вище заяви [PERSON] ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено, у цій події вбачаються виключно цивільно-правові відносини, а тому заявнику рекомендовано звернутися до суду /а.с. 25/. З пояснень сторін в судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] з 2017 року не проживав у спірному будинку, а проживав у м. Лисичанськ. При цьому, протягом 2017-2022 років позивач приїджав декілька разів до спірного домоволодіння, просив відповідача [PERSON] його впустити у спірний будинок. Відповідач в судовому засіданні підтвердила, що вона дійсно не впускала позивача проживати у спірному будинку та дійсно створювала йому перешкоди у користуванні цим будинком, який належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Дослідивши та оцінивши у сукупності матеріали справи та надані в судовому засіданні пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, відповідач [PERSON] дійсно створює позивачу перешкоди у праві користування житлом, що остання особисто підтвердила в судовому засіданні, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні житлом та вселення позивача у житловий будинок. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. \~ \~Враховуючи те,\~що позивач\~відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду, позов задоволено у повному обсязі, беручи до уваги те, що відповідачем не було надано суду доказів, що вона звільнена відповідно до закону від сплати судового збору, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 992,40 грн підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved