Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-24 00:00:00

09.03.2021 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений 02.04.2019 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння укладений 11.09.2020 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином України [PERSON] (ІПН [NUMBER] адреса реєстрації: [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2004 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 24.04.2009 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено актовий запис № 385. Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітню доньку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] . Позивач вказує, що за час спільного проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі із [PERSON] , спільними зусиллями та за спільні кошти, подружжям (окрім іншого майна) було набуте нерухоме майно, зокрема домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., житловою 182,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . З моменту його придбання здійснювалась добудова даного об`єкту в результаті чого загальна площа даного домоволодіння складала 1513,8 м.кв. З січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] перестали проживати однією сім`єю та розпочався процес розлучення. Враховуючи те, що дане нерухоме майно було зареєстроване на [PERSON] , то останній 02.04.2019 року в рамках договору купівлі-продажу домоволодіння продав його своєму дядьку [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636. Відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу від 02.04.2019 року № 636 право власності [PERSON] на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 27.06.2014 року. Нотаріусом також встановлено, що свідоцтво від 18.03.2008 року було зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної гади Київської області» 12.09.2011 року (п. 2. договору купівлі-продажу від 02.04.2019 року № 636). Шлюб між Позивачкою та [PERSON] було зареєстровано 24.04.2009 року, актовий запис 385. Тобто, домоволодіння набуте в момент спільного проживання та ведення спільного господарства до укладення шлюбу, а право власності на домоволодіння набуте [PERSON] після реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 60 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згоду на відчуження домоволодіння [PERSON] (як співваласник) не надавала, у зв`язку із чим дане майно вибуло зі спільної власності подружжя без згоди одного із подружжя. В подальшому 11.09.2020 року [PERSON] продав дане домоволодіння [PERSON] . Договір купівлі-продажу домоволодіння був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605. Зі змісту договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року вбачається, що [PERSON] придбав домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 м.кв. та надвірними будівлями і спорудами (п. 1.1. Договору від 11.09.2020 року). При цьому, надвірні будівлі і споруди не віднесено до типу нерухомого майна (житлова, не житлова), не визначено їх характеристик таких, як площа, призначення. Це в свою чергу дає підстави вважати, те що надвірні будівлі і споруди не є окремим об`єктом нерухомого майна, а є складовою частиною житлового будинку загальною площею 550,1 м.кв. Дане твердження також підтверджується й відомостями зазначеними в Витязі з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223645658 від 11.09.2020 року, відповідно до якого Об`єктом нерухомого майна є Домоволодіння загальною площею (кв.м): 550.1, житловою площею (кв.м): 182.3, а господарський блок Б є складовою частиною домоволодіння. Факт того, що, [PERSON] , придбав лише один житловий будинок загальною площею 550,1 м.кв. (який в собі включає господарський блок Б без зазначення площі) спростовується відомостями, які можна отримати з сервісу «Гугл карт». Так позивач відзначає, що якщо ввести адресу [ADDRESS] , то видно, що на даній земельній ділянці розташовано два будинки, один менший площею 550,1 м.кв., а другий чотири поверховий будинок, який в два рази більший за перший. Звичайно, назвати чотириповерховий будинок господарським блоком Б можна, однак він не буде складовою частиною домоволодіння площею 550,1 м.кв., оскільки він більший за саме домоволодіння в 2 рази. Оскільки, домоволодіння яке придбав в 2020 році, [PERSON] , має такий самий вигляд, як і володіння, яке [PERSON] придбавав у [PERSON] , то це означає, що [PERSON] розпорядився спільним майном подружжя не в інтересах сім`ї, оскільки було продано спільне майно подружжя, будинок загальною площею 1513,8 м.кв., а не 550,1 м.кв., як це зазначено в договорах) та земельну ділянку кадастровий номер 3222481600:02:005:0155 за заниженою вартістю та без отримання згоди дружини. Факт того, що домоволодіння має більшу площу та має більшу вартість підтверджується оголошеннями про його продаж: інформаційний ресурс « Домік ЮА », містив оголошення, створене в 2019 році про продаж згаданого домоволодіння яке складається з житлового будинку площею 550 м.кв. та господарського блоку 900 м.кв., інформаційний ресурс «ДомРиа» містив оголошення, створене 09.12.2019 року про продаж цього домоволодіння загальною площею 1500 м.кв., інформаційний ресурс « Домоскоп » містив посилання про довгострокову оренду згаданого домоволодіння. Позивач звертає увагу суду, що нотаріуси при вчинені нотаріальних дій керуються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженим Міністерством юстиції України від 22.02.2012 року № 282/20595. Відповідно до п. 1 глави 8 розділу І Порядку нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» договори про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України «Про іпотеку», посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] , для посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння зобов`язаний був подати нотаріусу документи, що підтверджують право власності на майно, що відчужується, які відповідають вимогам чинного в Україні законодавства. Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. на підставі отриманих від [PERSON] документів під час посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року зареєстрованого в реєстрі за номером 636 встановив, що право власності [PERSON] на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 27.06.2014 року (п. 2.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року), свідоцтво від 18.03.2008 року було зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 12.09.2011 року. Також, [PERSON] , надав нотаріусу заяву про те, що на момент укладання даного договору перебуває у шлюбі, який зареєстрований 24.04.2009 року (п. 15 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року). Тобто, право власності на домоволодіння набуте подружжям під час шлюбу, а отже є спільним майном подружжя. Отже, для укладання договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року, [PERSON] з урахуванням вимог положень ст. 369 ЦК України, ст. ст. 65 та 69 СК України зобов`язаний був отримати від позивача нотаріально посвідчену згоду. Відсутність нотаріально посвідченої згоди позивача на відчуження домоволодіння є підставою для визнання договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 недійсним з підстав передбачених ст. ст. 203, 205, 215 ЦК України. Дана позиція також узгоджується з правовими висновками: Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відповідно до якого відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружися) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружися, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору; Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 522/17826/16-ц (провадження № 61- 1682 св 17) відповідно до якого наявність нотаріальної згоди подружися на відчуження спільного майна подружися надає іншому з подружися необхідних повноважень на вчинення даного правочину. Як було зазначено вище на земельній ділянці кадастровий номер 3222481600:02:005:0155 площею 0,1202 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] розміщено два будинки (один 550,1 м.кв., а другий 963.7 м.кв.). Предметом договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605 є передача у власність від продавця до покупця домоволодіння загальною площею 550,1 м.кв., при цьому «Господарський блок Б» є складовою частиною домоволодіння (п. 1 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року та п. 1.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року). Однак, фактично, від покупця до продавця за оскаржуваними договорами переходить два будинки загальною площею 1513,8 м.кв. При визначенні вартості домоволодіння відповідачі виходили з експертної грошової оцінки, яка складалась суб`єктами оціночної діяльності за їх замовленнями. Так, пункт 2.2. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року передбачає, що суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Укрекспертиза-Центр» провів оцінку домоволодіння та зазначив, що грошова оцінка домоволодіння складає 4 472 725,00 грн. (чотири мільйони чотириста сімдесят дві тисячі сімсот двадцять п`ять грн. 00 коп.) Пункт 4 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року передбачає, що суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Ріалті Україна» 28.03.2019 року провів оцінку вартості домоволодіння та зазначив, що грошова оцінка домоволодіння складає 1 127 680,80 грн. (один мільйон сто двадцять сім тисяч шістсот вісімдесят грн. 80 коп.). Позивач звертав увагу суду на те, що суб`єкти оціночної діяльності ТОВ «Ріалті Україна» та ТОВ «Укрекспертиза-Центр» надали недостовірні відомості про вартість домоволодіння оскільки оцінювався лише житловий будинок площею 550,1 м.кв., а господарський блок площею 963.7 м.кв. не оцінювався взагалі, а це в свою чергу вплинуло на остаточну вартість домоволодіння та сплату податків в порядку передбаченому п. 172.3 ст. 172 ПК України. Також позивач вказувала, що Фонд державного майна України на своєму офіційному сайті за посиланням http://www.spfu.gov.ua/ua/content/spf-estimate-basereport-dani-z-edinoi- bazi.html розміщує інформацію з єдиної бази даних звітів про оцінку майна. На даній сторінці розміщені посилання для скачування відомостей про проведення оцінки майна суб`єктами оціночної діяльності, розбиті на періоди проведення оцінки. Однак, за відомостями про об`єкт нерухомого майна, що містяться в оголошеннях про продаж та фотографіях, які додані до них, домоволодіння складається з двох будинків один житловий 3 поверховий загальною площею 550,1 кв.м. та не житловий 4 поверховий будинок (блок Б) загальною площею 963,7 кв.м. Однак, за відомостями про об`єкт нерухомого майна, що містяться в оголошеннях про продаж та фотографіях, які додані до них, домоволодіння складається з двох будинків один житловий 3 поверховий загальною площею 550,1 кв.м. та не житловий 4 поверховий будинок (блок Б) загальною площею 963,7 кв.м. Таким чином, оцінювачі ТОВ «Ріалті Україна» та ТОВ «Укрекспертиза-Центр» склали та зареєстрували в Фонді державного майна звіти про оцінку майна, які ніякого відношення до домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] не мають в результаті чого Відповідачі суттєво занизили вартість домоволодіння. Домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] було продане [PERSON] своєму дядькові не з метою настання реальних наслідків, а лише для того, щоб позивач не мав права претендувати на поділ спільного майна подружжя. Позивач вказує, що дані обставини зокрема підтверджуються наступним. Відповідно до п. 12 Договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року [PERSON] зобов`язаний звільнити домоволодіння від належних йому речей до 02.04.2019 року, однак не зважаючи на це, [PERSON] , продовжував користуватись даним домоволодінням, як своєю власністю. Про відчуження домоволодіння [PERSON] не повідомив не лише позивача (тому остання продовжувала користуватись даним домоволодінням без будь-яких обмежень), а й суд під час розгляду справи про розірвання шлюбу (справа № 369/14648/19). Даний факт зокрема підтверджується позовною заявою про розірвання шлюбу від 11.11.2019 року, заяви про уточнення змісту позовної заяви від 14.01.2020 року, заяви про уточнення змісту позовної заяви від 07.02.2020 року. Дані документи підписані особисто [PERSON] , а в відомостях про адресу місця проживання відповідача (позивач по даній справі) зазначив адресу: [ADDRESS] . Саме на дану адресу суд направляв процесуальні документи для позивача. Виходячи з цього, щонайменше до червня 2020 року, [PERSON] , вважав домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] своєю власністю, а це означає, що правочин по відчуженні даного домоволодіння в квітні 2019 році є фіктивним та на мав на меті настання реальних наслідків. Телліоглу Зія, продовжуючи розпоряджатись домоволодінням разом із своєю співмешканкою, [PERSON] розміщав оголошення про продаж домоволодіння за ціною, яка вище в 7 разів від тієї, яку він ( [PERSON] ) отримав від свого дядька. Так, [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістила 05.08.2020 року фотографії вказаного домоволодіння та свій номер телефону ( [NUMBER] ) з пропозицією його продажу за 310 000 доларів США. Також розміщувались оголошення по продажу даного домоволодіння, а саме: Інформаційний ресурс «Домік ЮА» містив оголошення, створене в 2019 році про продаж згаданого домоволодіння за ціною 299 000 доларів США з номером телефону [PERSON] (ймовірно ріелтор [NUMBER] ), Інформаційний ресурс «ДомРиа» містив оголошення, створене 09.12.2019 року про продаж цього домоволодіння за 300 000 доларів США, Інформаційний ресурс «Домоскоп» містив посилання про довгострокову оренду згаданого домоволодіння. При цьому контактним номер телефону було вказано номер [PERSON] ( [NUMBER] ). Таким чином, починаючи з квітня 2019 року, [PERSON] та його співмешканка [PERSON] , тобто вже після нібито продажу домоволодіння [PERSON] , почали активні дії з його реалізації за ціною, яка в 7,5 разів вища за ціну, що визначена завідомо неправдивим звітом про оцінку майна, складеного оцінювачем ТОВ «Ріалті Україна» від 28.03.2019 року. Крім того, приблизно в липні-серпні 2020 року [PERSON] стало відомо про те, що його дружина [PERSON] готує позов до суду про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Усвідомлюючи значення своїх дій щодо незаконного відчуження спільного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також можливі їх наслідки, які будуть виражатись в розірванні договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року з пов`язаною особою, а також стягненні звернення на вказане майно, [PERSON] вирішує здійснити повторний продаж домоволодіння та перереєструвати право власності зі свого дядька [PERSON] на іншу пов`язану особу, якою виступає [PERSON] . Враховуючи, що договір купівлі-продажу є відплатним договором, то виникають сумніви в тому, що між сторонами оскаржуваних договорів відбулись розрахунки. Звертав увагу суду на той факт, що покупцем за договором купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року є [PERSON] , який є громадянин Туреччини та не проживає не території України. Тому, для придбання домоволодіння навіть за ту вартість, яка зазначена в договорі він ( [PERSON] ) зобов`язаний виконати вимоги щодо митного оформлення перевезення через кордон готівкових коштів. Пункт 3 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року містить відомості про те, що [PERSON] провів повний розрахунок за договором з [PERSON] до укладання договору. Пункт 5.5. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 передбачає, що договір вступає в силу з моменту повного розрахунку між Сторонами та його і нотаріального посвідчення. Отже сплата покупцем продавцю вартості домоволодіння є обов`язковою умовою для набрання чинності договором купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року. Пункт 2.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року зазначає, що розрахунок здійснено у відповідності до Постанови правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 року до укладання самого договору. Однак доказів на проведення даного розрахунку до договору не подано. За оскаржуваними договорами факт оплати підтверджують лише сторони однак Постанова правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 року такого способу підтвердження оплати, як заява сторін правочину не передбачає. 15.04.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче провадження у справі. 25.05.2021 року відповідачем 1 [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що заперечує проти задоволення позову. Вказував, що твердження позивача, що майно ремонтувалося і набуло статусу сумісного не обґрунтовано і як вбачається із долучених документів до позову жодним чином нічим не підтверджено, лише словами представника позивача. Жодного фактичного доказу того, що позивачка здійснювала ремонтні роботи (придбавала будівельні матеріали або вчиняла інші дії) не надано, більше того в матеріалах позову відсутній жоден доказ матеріальної можливості позивачки приймати участь в здійсненні ремонту, тобто не має жодного доказу про трудову діяльність позивачки в період шлюбу та до нього. Щодо твердження позивачки, що вона перебувала із [PERSON] у цивільному шлюбі, не знаходять своїх підтверджень в письмових доказах. Зазначав, що [PERSON] не перебував в офіційному або цивільному шлюбі під час придбання об`єкту, а тому відповідач 1 вважає, що є добросовісним набувачем майна відповідно до укладеного договору купівлі-продажу домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., житловою 182,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та договору купівлі-продажу землі площею 0,1202 га кадастровий номер 3222481600:02:005:0155 за адресою: [ADDRESS] . 25.05.2021 року відповідачем 2 [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що заперечує проти задоволення позову. Вказував, що 21.02.2007 року він уклав договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою площею 12,02 га. Після цього добудував і 18.03.2008 року зареєстрував право власності на домоволодіння та подав документи на отримання права власності на земельну ділянку. Відзначав, що на час придбання вказаного об`єкту він не перебував у шлюбі, та не перебував у будь-яких сімейних стосунках в розумінні Сімейного кодексу України. Шлюб із позивачкою було укладено лише 24.04.2009 року. Відповідач вказував, що категорично не погоджується із твердженням позивачки, що він та позивачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також відповідач 2 вказував, що категорично не погоджується із твердженням позивачки, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] - придбавалось, будувалось, ремонтувалось за рахунок його спільних коштів та позивачки, тому що ніякого сімейного бюджету не було, як до шлюбу, тому що стосунків в розумінні СК України не було, так і під час шлюбу, тому що він працював самостійно, а позивачка народила двох дітей і фізично немала змогу приймати участь в утворенні спільного бюджету за час шлюбу, окрім того позивачка не працювала офіційно до 2020 року. Вказував, що під час укладення договору купівлі-продажу 02.04.2019 року домоволодіння, нотаріус [PERSON] перевіряла документи на належність і відповідність до законодавства України. Крім того відповідач 2 зазначав, що позивач за його проханням, надавала нотаріальну згоду на відчуження, але у зв`язку з тим, що домоволодіння придбавалось до шлюбу, згоди дружини не потребувалось. Покупцем був [PERSON] . Зараз відомо, що [PERSON] також продав спірне домоволодіння, шляхом оформлення договору купівлі-продажу, серія та номер 605, виданий 11.09.2020 року, приватним нотаріусом Хоменко Т.Л. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, Витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2236445658 від 11.09.2020 року, реєстраційний номер майна 394710532224, номер запису про право власності 38136348. Крім того, зауважував, що посилання позивачки на те, що в договорі купівлі-продажу нотаріус [PERSON] зазначила, що свідоцтво про право власності зареєстровано в БТІ 12.09.2011 року не відповідає дійсності, так як нотаріусом здійснено описку. На підтвердження чого надав копію про реєстрацію домоволодіння в КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 20.03.2008 року, номер витягу 18183305. На підставі вище наведеного просив суд, відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. 28.05.2021 року представником позивача [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив [PERSON] , в якому зазначив, що доводи [PERSON] є безпідставними з огляду на наступне. Зокрема представник позивача вказував, що з наданого [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.03.2008 року вбачається, що [PERSON] набув право власності на один житловий будинок загальною площею 548,6 кв.м. [PERSON] з посиланням на договір купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року стверджує те, що ним придбано домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м. та надвірними будівлями і спорудами (п. 1.1. Договору від 11.09.2020 року). При цьому надвірні будівлі і споруди не є окремим об`єктом нерухомого майна, а є складовою частиною житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м. Дане твердження також підтверджується й відомостями зазначеними у Витязі з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223645658 від 11.09.2020 року, відповідно до якого об`єктом нерухомого майна є домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., а господарський блок Б є складовою частиною домоволодіння. Так, представник позивача зауважував, що твердження [PERSON] про те, що він придбав лише один житловий будинок загальною площею 550,1 кв.м. (який в собі включає господарський блок Б без зазначення площі) спростовується відомостями, які можна отримати із сервісу «Гугл карт». Також факт того, що домоволодіння має більшу площу та має більшу вартість підтверджується оголошеннями про його продаж доданими до позовної заяви. Зазначав, що твердження [PERSON] про те, що домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] не відноситься до спільного майна подружжя спростовується фактами встановленими приватним нотаріусом Гончар Т.М. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області під сам посвідчення ним договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року. В своєму відзиві [PERSON] не спростував доводів позивача щодо порушень під час укладення оскаржуваних договорів, а саме той факт, що суб`єкти оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріалті Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» надали недостовірні відомості про вартість домоволодіння оскільки чотири поверховий будинок площею 550,1 кв.м. названий одноповерховим, а господарський блок площею 900 кв.м. не оцінювався взагалі, а це в свою чергу вплинуло на остаточну вартість домоволодіння та сплату податків. [PERSON] чи [PERSON] доказів на підтвердження проведення розрахунків згідно укладених договорів купівлі-продажу не надали. На підставі вище наведеного, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 28.05.2021 року представником позивача [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив [PERSON] , в якому зазначив, що доводи викладені у відзиві на позовну заяву не спростовують доводів викладених у позовні заяві з огляду на наступне. З наданих [PERSON] документів вбачається, що останні в 2007 році придбав один недобудований житловий будинок за 450000,00 гривень, який ним було добудовано в березні 2008 року загальною площею 548,6 кв.м. Предметом договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605 є передача у власність від продавця до покупця домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., при цьому господарський блок Б є складовою частиною домоволодіння (п. 1 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року та п. 1.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року). Надані [PERSON] документи (договір купівлі-продажу від 21.07.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Власовою Л.В. та зареєстроване в реєстрі за № 271, витягом про реєстрацію права власності від 05.03.2007 року, свідоцтво про нерухоме майно від 18.03.2008 року) підтверджують лише той факт, що в 2007 році ним було придбано один недобудований будинок, який було добудовано в 2008 році. Однак дані документи не спростовують доводів поззивача про те, що домоволодіння складається з двох будинків один чотирьохповерховий площею 550,1 кв.м. (придбаний в 2007 році та добудований в 2008 році) та другий площею 963,7 кв.м., який було збудовано після реєстрації шлюбу. Також представник позивача відзначав, що [PERSON] не надав до суду жодного доказу своєї фінансової спроможності придбати домоволодіння за 450000,00 гривень у 2007 році, так як надана суду довідка з пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 03.10.2020 року за період з 2003 року по 2008 рік відображає дохід у розмірі 41909,39 гривень. Доводи [PERSON] про те, що нотаріус під час посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року допустив описку та невірно зазначив дату реєстрації свідоцтва про право власності є безпідставними. [PERSON] зазначив, що домоволодіння побудовано в період з 2006 року по 2008 рік. При цьому будь-яких документів на підтвердження даних обставин до суду не надає. Натомість приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. під час посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року зазначив, що право власності [PERSON] на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 27.06.2014 року. Оголошення про продаж домоволодіння (доданих до позовної заяви) вказано, що домоволодіння, яке складається з житлового будинку площею 550 кв.м. та господарського блоку площею 900 кв.м. побудовано в 2010 році. Таким чином, виходить, що житловий будинок площею 550 кв.м. побудовано в 2008 році, а господарський блок площею 900 кв.м. побудовано в 2010 році, тобто після реєстрації шлюбу. В своєму відзиві [PERSON] не спростував доводів позивача щодо порушень під час укладення оскаржуваних договорів, а саме той факт, що суб`єкти оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріалті Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» надали недостовірні відомості про вартість домоволодіння оскільки чотири поверховий будинок площею 550,1 кв.м. названий одноповерховим, а господарський блок площею 900 кв.м. не оцінювався взагалі, а це в свою чергу вплинуло на остаточну вартість домоволодіння та сплату податків. [PERSON] чи [PERSON] доказів на підтвердження проведення розрахунків згідно укладених договорів купівлі-продажу не надали. На підставі вище наведеного, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 02.06.2021 року [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував заперечення на відповідь на відзив представника позивача [PERSON] , в якому зазначив, що вважає позовну заяву необґрунтованою, і такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що відповідач до відзиву надав відповідні документи, в свою чергу позивачка та її представник жодним чином не надали будь-який доказ, яким вони обґрунтовують свою позицію, по збільшенню вартості майна за рахунок його добудови під час шлюбу, і взагалі не надає докази своєї фінансової участі у формуванні спільного бюджету під час шлюбу, і тим паче не надає доказів перебування у цивільному шлюбі. Тобто позивачка вводить в оману суд, а той факт, що докази не долучені говорять про те, що ці обставини не відповідають дійсності. Доводи надані у відзиві повністю спростовують той факт, що домоволодіння побудовано під час шлюбу, тому що право власності зареєстровано до укладення шлюбу, і тому надано відповідні документи. На обґрунтування цієї обставини сторона відповідача [PERSON] надає суду копії технічної документації від 2008 року, 2011 року, в якому зазначено рік будування об`єктів. Доводи представника відповідача стосовно розміру доходу на території України, які [PERSON] отримав офіційно, представник позивача ніби то не розуміє, що відповідач є громадянином Республіки Туреччини, і кошти на придбання майна утворились від своїх збережень і заробітків у своїй рідній державі, та від своїх рідних. Відповідач [PERSON] наполягав , що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] придбане за його власні кошти і добудоване в 2008 році. Тому відчуження майна в 2019 році відбулось без документарної згоди позивача, але відповідач зазначає, що позивачка знала, що оформлюється договір купівлі-продажу домоволодіння. Вважає, що оспорюванні договори купівлі-продажу укладенні відповідно до чинного законодавства України, а тому не можуть бути визнанні недійсними. На підставі вище наведеного [PERSON] просив суд, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 07.06.2021 року відповідачем 1 [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що під час укладання договору купівлі-продажу нотаріус [PERSON] зробила звичайну технічну помилку, вказавши дату 12.09.2011 року, замість 20.03.2008 року. Зауважував, що домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] не відноситься до спільного майна подружжя. На підставі вище наведеного просив суд, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів відмовити в повному обсязі. 08.10.2021 року відповідачем 1 [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення, в яких зазначив, що з урахуванням положень ЦПК України, єдиним належним доказом спільного проживання позивачки з відповідачем 2 однією сім`єю в період з 2004 року по 2009 рік може бути рішення суду про встановлення такого факту в порядку окремого провадження. За відсутності належного доказу спільного проживання з відповідачем 2 однією сім`єю в період з 2004 року по 2009 рік, твердження позивачки про це є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не може бути прийнятим судом до уваги. Вказував, що право власності на домоволодіння в [ADDRESS] (у добудованому вигляді), виникло у відповідача 2 на підставі Свідоцтва про право власності від 18.03.2008 року, виданого виконкомом Гатненської сільської ради згідно з рішенням від 27.02.2008 року № 3/14, витяг від 20.03.2008 року. Відтак твердження позивачки про належність домоволодіння в [ADDRESS] до спільної сумісної власності подружжя не відповідає дійсності та суперечить положенням СК України. Вказував, що якщо позивачка вважає, що своїми діями вона суттєво збільшила вартість майна, належне відповідачу 2, і це начебто надає їй право вважати це майно спільного сумісною власністю подружжя, то саме вона повинна доводити і сам факт збільшення вартості такого майна і свій особистий внесок у збільшення його вартості. Натомість, позовна заява не містить не лише доказів участі позивачки у збільшенні вартості майна, але навіть жодних посилань на такі докази. Наголошував, що він придбав один житловий будинок А, до складу якого входить, зокрема господарсько-побутова будівля - господарський блок Б. З огляду на викладене, відповідач зазначав, що на його думку позовна заява містить лише твердження позивачки без посилання на належні та допустимі докази та не ґрунтується на нормах чинного законодавства України. На підставі вищенаведеного, відповідач просив суд, у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. 01.07.2022 року відповідачем 1 [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення, в яких зазначив, що позивачем по справі [PERSON] не доведено факту, що вона була співвласником нерухомого майна, правомірним власником якого наразі є [PERSON] . Позивачем не доведено, що право власності на це майно було набуте під час спільного проживання її однією сім`єю з [PERSON] , відтак позиція позивача не підтверджена правовстановлюючими документами та іншими доказами, які б мали якусь юридичну силу. Враховуючи викладене, [PERSON] повідомляв суд, що він є законним власником будинку [ADDRESS] , загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., який мною був правомірно придбано у [PERSON] на законних підставах, що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та укладений між [PERSON] та [PERSON] . Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 05.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволені позову. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомленні у визначеному чинним законодавством порядку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи даними і доказами. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 24.04.2009 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітню доньку [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та малолітнього сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 11.11.2019 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Своє місце реєстрації та проживання [PERSON] в позовній заяві вказав: [ADDRESS] . Місце реєстрації та проживання [PERSON] вказав: [ADDRESS] . 02.04.2019 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636. Згідно п. 1 даного договору «продавець» передав у власність (продав), а «Покупець» набув у власність (купив) за даним договором належне Продавцю на праві приватної власності одне ціле домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] з описом об`єкта: складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м., житловою 182,3 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами. Згідно п. 2 даного договору це ціле домоволодіння, що відчужується, належить «Продавцю» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської область від 18.03.2008 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 12.09.2011 року, номер запису: 828, в книзі 3, реєстраційний номер майна: 16581818. Відповідно до п. 2.1 даного договору право власності «Продавця» на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ, Волковою Світланою Михайлівною 27.06.2014 року, номер запису про право власності: 6154048, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2014 року, індексний номер витягу: 23556483. Відповідно до відомостей, викладених у зазначеному витязі, житловий будинок р. п. 2007, цегла, загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., на плані позначений літерою «А», господарський блок на плані позначений літерою «Б», свердловина - 1, огорожа - 1,2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 394710532224. Відповідно до п. 5.1 даного договору домоволодіння, що з предметом цього договору, розташоване на земельній ділянці, площею 0,1202 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер якої 3222481600:02:005:0155, яка відчужується одночасно з цим домоволодінням. Згідно п. 12 даного договору «продавець» зобов`язується звільнити домоволодіння, що продається, від належних йому речей, сплатити комунальні платежі, витрати по електропостачанню та газопостачанню 02.04.2019 року. 11.09.2020 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином України [PERSON] (ІПН [NUMBER] адреса реєстрації: [ADDRESS] ) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605. Згідно пункту 1.1. цього Договору продавець [PERSON] передав у власність (продав), а Покупець [PERSON] прийняв у власність (купив) належне продавцю домоволодіння під [ADDRESS] з описом об`єкта: складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами і сплатив за нього грошову суму, вказану в пункті 2.1. цього Договору. На земельній ділянці, відведеній для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222481600:02:005:0155, площею 0,1202 га, розташоване Домоволодіння, яке складається з: Житлового будинку на плані позначений літерою «А» житловою площею - 182,3 кв.м., загальною площею 550,1 кв.м., 2007 року побудови, цегла господарський блок під літ. Б, свердловина - 1, огорожа - 1,2. Згідно пункту 1.2. цього договору вищевказане домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого Гончар Т.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 02.04.2019 року за реєстровим № 636, право власності Продавця зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.04.2019 року за № 30987677, реєстраційний номер об`єкта нерухомо майна 394710532224. 25.11.2020 року Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. З огляду на викладене, для оцінки договору як такого, що укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, однією з обставин, що підлягають доказуванню є наявність умисної змови представника, який здійснює укладення договору від імені довірителя - сторони цього договору, з іншою його стороною. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. У раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Таких ж висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28.08.2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10.06.2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 01.03.2021 року у справі № 753/10236/14 (провадження № 61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. При цьому, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18). Так, судом встановлено, що предметом спору є вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного 02.04.2019 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 636 та визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння укладеного 11.09.2020 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином України [PERSON] (ІПН [NUMBER] адреса реєстрації: [ADDRESS] ), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрованого в реєстрі за номером 605. Крім того, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного 02.04.2019 року між громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та громадянином Туреччини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 636, а саме пункту п. 2 даного договору це ціле домоволодіння, що відчужується, належить «Продавцю» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської область від 18.03.2008 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 12.09.2011 року, номер запису: 828, в книзі 3, реєстраційний номер майна: 16581818. Відповідно до п. 2.1 даного договору Право власності «Продавця» на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ, Волковою Світланою Михайлівною 27.06.2014 року, номер запису про право власності: 6154048, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2014 року, індексний номер витягу: 23556483. Відповідно до відомостей, викладених у зазначеному витязі, житловий будинок р.п. 2007, цегла, загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., на плані позначений літерою «А», господарський блок на плані позначений літерою «Б», свердловина - 1, огорожа - 1,2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 394710532224. Таким чином, встановлено, що право власності на спірне майно зареєстровано відповідачем 2 [PERSON] вже після реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] . Спірне домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 м.кв. та надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача 2. Тому при укладанні спірних договорів позивач [PERSON] мала надати відповідачу 2 Телліоглу нотаріально завірену згоду на вчинення таких правочинів. Суд звертає увагу, що в процесі вчинення нотаріальної дії нотаріус з різного роду причин може допускати помилки при вчиненні нотаріальної дії та оформленні нотаріального акту. Ці помилки можуть полягати як в певній описці, яка хоча й потребує свого виправлення, поміж тим не впливає на дійсність вчиненого нотаріального акту, так і бути більш суттєвими, наслідком яких є недійсність вчиненої нотаріальної дії та постановленого нотаріального акту. У зв`язку з допущеними при вчиненні нотаріальних дій помилками у заінтересованих осіб виникає необхідність у їх виправленні. Законодавство про нотаріат недостатньо чітко регулює питання щодо усунення недоліків нотаріальних актів. Фактично Закон України "Про нотаріат" не містить чітких положень щодо способів чи підстав усунення таких недоліків. Недостатньо регулюється це питання й на рівні підзаконних нормативних актів, які в певних випадках обмежуються лише загальними формулюваннями щодо виправлення таких недоліків у порядку, встановленому чинним законодавством, не роз`яснюючи що це за порядок та яким законодавством він передбачений. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, та Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року № 3253/5, що регламентують діяльність нотаріату, не містять визначення терміну "технічна помилка". Однак, визначення терміну "технічна помилка" міститься у ряді нормативних актів. Найчастіше технічна помилка визначається як описка, друкарська, граматична, арифметична помилка при вчиненні тієї чи іншої дії в залежності від напрямку, який регулює відповідний акт. Статтею 8 Цивільного кодексу України надана можливість застосовувати аналогію закону у разі, якщо цивільні відносини не врегульовані відповідними актами цивільного законодавства. Інститут аналогії в цивільному праві є правовим способом заповнення прогалин у праві, зміст якого полягає у виникненні цивільних прав та обов`язків також з дій фізичних та юридичних осіб, які хоч і не передбачені законом, але внаслідок загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов`язки. В доктрині аналогію закону визначають як застосування, у разі відсутності закону, що регулює дані відносини, закону, який регулює подібні суспільні відносини. При визначенні можливості виправлення помилки треба виходити з того, що нотаріус самостійно не може скасувати вчинену ним нотаріальну дію. Відповідно до частини третьої статті 51 Закону у разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Виходячи з цього, ініціатива щодо скасування нотаріальної дії (а відтак і акту, постановленого за наслідком вчинення цієї дії) завжди виходить від заінтересованих осіб. Такий висновок підтверджується й матеріалами судової практики. Фактично законодавство та юридична практика передбачає два порядки виправлення недоліків нотаріального акту - нотаріальний та судовий. Нотаріальна процедура виправлення недоліків нотаріального акту передбачає виправлення їх самим нотаріусом. Статтею 47 Закону встановлено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Аналогічне вимога встановлена пунктом 1 глави 8 розділу 1 Порядку. За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ (у разі виявлення орфографічних або технічних помилок). У разі, якщо ж в документах, на підставі яких видано документ, також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку. Оскільки законодавство, яке регулює діяльність нотаріату, прямо не забороняє приймати у нотаріальне провадження документи, які мають належним чином застережені виправлення, можна зробити висновок, що у разі допущення орфографічної або технічної помилки при складанні документу нотаріус може виправити таку помилку та зробити відповідне застереження про це, засвідчивши виправлення своїм підписом та печаткою. Так, допущені нотаріусом у нотаріальному акті помилки за певних умов можуть бути виправлені нотаріусом як за власною ініціативою, так і за ініціативою учасників нотаріальної дії. В такому випадку нотаріальна дія не скасовується, а винесений нотаріусом нотаріальний акт приводиться у відповідність до вимог законодавства. Так, згідно з пунктом 6.16 розділу VI Правил у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи(іб) щодо якої(их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

Outcome: approved