Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом, в якому вказував, що з 26 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , батьком якої відповідно до вимог ст. 133 СК України в актовому записі про народження дитини зазначено [PERSON] . Проте позивач вказував, що з 2012 року сім`я [PERSON] фактично розпалася, а з травня 2015 року по теперішній час [PERSON] мешкає з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За результатами тесту на батьківство саме він є біологічним батьком [PERSON] . Посилаючись на викладене, [PERSON] просив про визнання його батьківства відносно [PERSON] та, у зв`язку з цим, про внесення змін до актового запису про народження дитини. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог Вознесенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін, представників позивача та третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору. Дослідивши матеріали\~справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що з 26 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , батьком якої відповідно до вимог ст. 133 СК України в актовому записі про народження дитини зазначено [PERSON] . Проте, згідно доводів позову, сімейні відносини між подружжям [PERSON] припинилися ще у 2012 році, а з травня 2015 року по теперішній час [PERSON] мешкає з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказані обставини знайшли своє часткове підтвердження копіями фотокарток за 2015-2016 роки зі спільним зображенням [PERSON] та [PERSON] , а також їх спільним зображенням з малолітньою [PERSON] (а.с. 14-23, 25). Згідно експертного висновку (молекулярно-генетичне дослідження) № ЕД-19/115-22/8609-БД від 17 листопада 2022 року [PERSON] може бути біологічним батьком [PERSON] . При цьому, ймовірність того, що позивач є біологічним батьком [PERSON] становить 99,99999993 % (а.с. 46-58). Водночас Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Калачова проти російської федерації» від 07 травня 2009 року зазначив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Згідно ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. В разі задоволення такого позову на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження (ст. 134 СК України). Аналогічно, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі ст. 129 СК зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини (п. 6). Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це (п. 9). З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивач дійсно є біологічним батьком малолітньої [PERSON] . Про вказану обставину [PERSON] був обізнаний з моменту народження дитини, тобто звернувся до суду з позовом про визнання батьківства з пропущенням встановленого законом річного строку. Проте згідно ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених\~частиною другою статті 72,\~частиною другою статті 129,\~частиною третьою статті 138,\~частиною третьою статті 139\~цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до\~Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Жодною зі сторін не заявлено про застосування позовної давності у спорі, а тому підстави для застосування наслідків її спливу відсутні. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved