Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з даним позовом. Позивач з урахуванням уточнень мотивувала свої позовні вимоги тим, що вона з 17 вересня 1997 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2017 року було розірвано. 12 грудня 2017 року вказане рішення набрало законної сили. У період шлюбу було придбано легковий автомобіль марки «Volkswagen», модель Passat, д.н.з. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , коричневого кольору, тип ТЗ легковий універсал В, 2012 року виготовлення, який залишився у володінні та користуванні відповідача. Оскільки реєстрація права власності автомобіля відбулась на чоловіка, то позивач не має доступу ні до документів на транспортний засіб, ні до самого транспортного засобу (а. с. 1-5, 100). Указаний транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя, оскільки сімейним законодавством встановлено презумпцію спільної власності майна подружжя, спростувати яку може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості. [PERSON] погоджується на 1/2 частку грошової компенсації за транспортний засіб, що не суперечить чинному законодавству, та є логічною та справедливою вимогою, адже не має наміру самостійно здійснювати керування автомобілями. Тому позивач просила судовим рішенням в рахунок поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на свою користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Volkswagen», модель Passat, д.н.з. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , коричневого кольору, тип ТЗ легковий універсал В, 2012 року виготовлення, що дорівнює 1/2 частці вартості цього автомобіля, припинити право власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб та стягнути з відповідача всі понесені судові витрати. Ухвалою судді\~Носівського районного\~суду від\~29\~вересня 2020\~року відкрито\~позовне провадження\~в цивільній\~справі,\~постановлено розгляд\~справи проводити\~за правилами\~загального позовного\~провадження,\~установлено відповідачу\~строк для\~подання відзиву\~на позовну\~заяву протягом\~п`ятнадцяти днів\~із дня\~вручення вказаної\~ухвали.\~Одночасно судом\~задоволено клопотання\~позивача [PERSON] \~про витребування\~доказів.\~Витребувано з\~територіального сервісного\~центру №\~7443\~РСЦ ГСЦ\~МВС в\~Чернігівській області відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів про реєстрацію за [PERSON] транспортних засобів за період з 17 вересня 1997 року та по 12 грудня 2017 року (а. с. 20-21). 21 жовтня 2020 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає, оскільки автомобіль було продано під час перебування позивача та відповідача у шлюбі під час спільного проживання та ведення спільного господарства, а тому автомобіль не може бути предметом судового спору щодо його поділу. Якщо один з подружжя бажає присудити йому грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності, це автоматично унеможливлює поділ спільного майна подружжя в натурі, і тому не позбавляє іншого права власності на майно. Позивачем порушено вимоги ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України і тому розгляд справи неможливий до внесення нею відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, що є обов`язковим та підлягає виконанню зі сторони позивача. Автомобіль «Audi 8», легковий седан В, чорного кольору 2002 р.в., ніколи не належав відповідачу, а тому не є об`єктом права спільної сумісної власності і його не можливо поділити. Відповідач як особа з інвалідністю ІІ групи відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» має пільгу щодо сплати судового збору. Позивач не надала жодних доказів придбання та наявності у відповідача автомобіля марки «Volkswagen», модель Passat, тип ТЗ легковий універсал В, 2012 року та автомобіля «Audi 8», легковий седан В, чорного кольору 2002 р.в., а тому не довела ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та не обгрунтувала їх. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір`ю. За весь час проживання батька окремо від дітей відповідач добровільно сплачував аліменти, придбав речі, надавав кошти та займався лікуванням дітей. Після переїзду дітей до відповідача останній повністю утримує дітей, займається їх вихованням, навчанням та лікуванням. У серпні 2020 року відповідач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення стягнення з нього аліментів та стягнення їх з [PERSON] . Отже, позов [PERSON] , на його думку, носить характер помсти як відповідачу так і дітям (а. с. 31-36). Ухвалою Носівського районного суду від 22 лютого 2021 року клопотання позивача [PERSON] було задоволено та призначено у даній справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка на час проведення експертизи дійсна вартість транспортного засобу\~автомобіля марки Volkswagen моделі Passat, д.н.з. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , коричневого кольору, тип ТЗ\~легковий універсал-В, 2012 року випуску? (а. с. 104-105). Ухвалою Носівського районного суду від 19 травня 2021 року підготовче провадження в справі\~закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 136). У судовому засіданні 12 липня 2021 року представник позивача - адвокат Дроб`язко О.О. позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу сторони мають трьох дітей. Автомобіль марки «Volkswagen», модель Passat, було придбано за спільні сімейні кошти під час перебування сторін у шлюбі, який було розірвано у грудні 2017 року. Заяву на розірвання шлюбу було подано до суду 29 листопада 2017 року, а автомобіль, який було зареєстровано на ім`я [PERSON] відчужено 11 листопада 2017 року за 350000 грн. Як використовувались отримані кошти позивач не могла контролювати, однак пригадує, що кошти великими сумами в сім`ю не надходили. Позивач уважає, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а дійти компромісу з відповідачем щодо повернення їй половини вартості відчуженого автомобіля не можливо. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У судовому засіданні 12 липня 2021 року відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що в жовтні 2016 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , він придбав автомобіль марки «Volkswagen» модель Passat, тип ТЗ\~легковий універсал-В, 2012 року випуску, який був доставлений з Німеччини, вартістю 12500 доларів США, а кошти на його придбання (200000 грн.) він взяв у борг у товариша. 11 листопада 2017 року вказаний автомобіль було відчужено, а [PERSON] вимагала виплатити їй кошти за половину автомобіля. Отримані кошти він витратив в інтересах сім`ї, тобто для ремонту будинку, придбання дітям у кімнату меблів, кухні, витяжки, зимового одягу для дітей тощо. У квітні 2018 року сторони у справі прийняли рішення припинити шлюбні відносини. У червні 2020 року він був знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні 12 липня 2021 року як свідок\~ [PERSON] дала\~показання,\~що вона\~є спільною\~донькою сторін\~у справі.\~Після розлучення\~з батьком\~мати [PERSON] \~ставила вимогу\~про продаж\~спірного автомобіля\~та передачу\~їй половини\~грошей від\~його вартості,\~орієнтовно 190\~тис.\~грн.\~Батьки домовились,\~що на\~указану суму\~буде зроблено\~ремонт у\~будинку,\~придбано меблі.\~Батько на\~автомобілі возив\~її та\~матір до\~лікарні у\~м.\~Чернігів,\~а також\~до себе\~на роботу\~в м.\~Київ.\~Додатково привозив\~додому продукти\~харчування,\~ліки,\~одяг,\~солодощі.\~Уважає,\~що цим\~самим,\~батько фактично\~відшкодував матері половину суми коштів від вартості автомобіля. Допитана в судовому засіданні 12 липня 2021 року як свідок [PERSON] дала показання, що вона є матір`ю відповідача. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжував проживати з [PERSON] , робив ремонти у спільному будинку, де раніше проживав, купив нову кухню, меблі дітям у кімнату, провів воду та платив аліменти. Відповідач з метою придбання автомобіля взяв у борг кошти у друзів, [PERSON] грошей на автомобіль не надавала, а вимагала виплати їй половину суми коштів вартості автомобіля. Перед розлученням [PERSON] перерахував [PERSON] 1\~000 грн. Допитаний в судовому засіданні 12 липня 2021 року як свідок [PERSON] дав показання, що в період 2017-2018 роки він неодноразово був у гостях у Романченків по [ADDRESS] . Йому відомо, що у березні-квітні 2018 року [PERSON] , після розлученння, ще проживав у будинку з [PERSON] та вони вели спільне домашнє господарство. Про наявність у відповідача автомобіля марки «Volkswagen» модель Passat, він не пам`ятає. Тобто сторона відповідача була заслухана судом безпосередньо та представила перед судом ті аргументи, які вона вважала важливими для справи. У судове заcідання 27 грудня 2022 року відповідач та представник відповідача - адвокат Гуц А.М. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 26 грудня 2022 року представник відповідача - адвокат Гуц А.М. надіслав письмове клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість явки до суду його довірителя [PERSON] , який перебуває за межами України, а сам він теж не має можливості прибути до Носівського районного суду, оскільки 27 грудня 2022 року братиме учать у розгляді цивільної справи у Козелецькому районному суді та не зможе вчасно прибути до м. Носівки у визначений час (а .с. 202-204). Суд уважає, що наведене клопотання не може бути задоволено, виходячи з наступних обставин. Так, відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною 3 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що справа перебуває в провадженні суду з вересня 2020 року, по справі призначалися неодноразово судові засідання. Зокрема, 23 вересня 2021 року [PERSON] за станом здоров`я до суду не з`явився, подавши 21 вересня 2021 року відповідну письмову заяву, у зв`язку з чим протокольною ухвалою суду в справі було оголошено перерву до 30 листопада 2021 року (а. с. 155, 156). Протокольною ухвалою суду від 30 листопада 2022 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] , в судовому засіданні оголошено перерву до 04 лютого 2022 року для залучення до участі у справі адвоката у якості представника відповідача (а. с. 164). 04 лютого 2022 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Гуца А.М. про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у іншій справі, розгляд справи відкладено до 26 квітня 2022 року (а. с. 168). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України уведено воєнний стан. Відповідно до розпорядження №2/0/9-22 від 08 березня 2022 року голови Верховного Суду В. Князєва про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану було змінено територіальну підсудність судових справ Носівського районного суду Чернігівської області, яку відновлено розпорядженням голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22. У зв`язку з цим судове засідання по справі було призначено на 20 вересня 2022 року. 16 вересня 2022 року від представника відповідача адвоката Гуца А.М. надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебування [PERSON] за межами України, а також неможливістю прибути представника відповідача до Носівського районного суду в зв`язку з участю 20 вересня 2022 року у розгляді кримінального провадження у Козелецькому районному суді (а. с. 186). 20 вересня 2022 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Гуца А.М. про відкладення розгляду справи, в судовому засіданні оголошено перерву до 27 грудня 2022 року (а. с. 191). Отже, повідомлені належним чином відповідач та його представник неодноразово не з`являлися у судове засідання. Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, № 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012 ). Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02 вересня 2010 року, Смірнова проти України від 08 листопада 2005 року, Матіка проти Румунії від 02 листопада 2006 року, Літоселітіс проти Греції від 05 лютого 2004 року та інші). У той же час, відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення).\~ Однією з підстав для вирішення справи на підставі наявних у ній доказів є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання відповідача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду. При цьому відповідач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть, маючи докази поважності причин неявки відповідача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, якщо нез`явлення відповідача не є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує відповідача, як учасника судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо відповідач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності відповідача. Щодо неможливості прибути до суду в черговий раз представника відповідача суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Отже, враховуючи те, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, розгляд справи неодноразово відкладався, відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, двічі поспіль ні він, ні його представник не з`явилися у судове засідання, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України правових підстав про відкладення розгляду справи та про задоволення клопотання, а відтак, в клопотанні представника відповідача слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та зібрані у справі докази у сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом установлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1997 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а. с. 10). Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2017 року в справі № 741/1655/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 11). Сторони в справі є батьками:\~доньки [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 44, 47, 49). У період шлюбу за відповідачем [PERSON] було зареєстровано автомобіль «Volkswagen», модель Passat, д.н.з. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , коричневого кольору, тип ТЗ\~легковий універсал-В, 2012 року виготовлення, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 15 жовтня 2016 року, що підтверджується листом ТСЦ № 7443 РСЦ ГЦС МВС в Чернігівській області від 24 листопада 2020 року № 31/25/15-307 (а. с. 76, 77). З копії довідки ТСЦ № 7443 РСЦ ГЦС МВС в Чернігівській області від 02 жовтня 2020 року, убачається, що згідно електронних облікових документів за [PERSON] було зареєстровано автомобіль «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, зазначений автомобіль 11 листопада 2017 року перереєстровано на нового власника, за договором купівлі-продажу, вартість автомбіля 350 004 грн. 34 коп (а. с. 59). Сторонами у справі не заперечується, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а тому він є спільним майном подружжя. Згідно з висновком експерта № 024/21 судової автотоварознавчої експертизи від 10 березня 2021 року ринкова вартість легкового автомобіля «Volkswagen», модель Passat, кузов № [NUMBER] , коричневого кольору, тип ТЗ\~легковий універсал-В, 2012 року випуску, без урахування його укомплектованості, фактичного технічного стану, загального пробігу та умов зберігання станом на 16 березня 2021 року становить 297170 грн. (а.с. 112-114). Відповідно до частини 2 \~статті 355 ЦК України\~майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ВС зазначив, що тлумачення ст. 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. ВС зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 зазначеної постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року №11 убачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також, відповідно до п. 30 указаної вище постанови Пленуму ВС України рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВС України з аналогічних спорів, в яких ВС України роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Факт реєстрації 17 вересня 1997 року шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям [PERSON] під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором. Так, відповідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-38цс15, постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року та у постанові № 6-61цс13 від 03 липня 2013 року від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. У судовому засіданні установлено, що сторони 15 жовтня 2016 року, придбали автомобіль «Volkswagen», модель Passat, д.н.з. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , коричневого кольору, тип ТЗ\~легковий універсал-В, 2012 року виготовлення, а отже зазначене майно являється спільним майном подружжя, яке було набуто ними за час перебування у шлюбі. Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між ними не досягнуто, шлюбний договір не укладався. Відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль було придбано у період шлюбу за кошти, що належали йому особисто, а відтак набуте майно (автомобіль) у розумінні ст. 57 СК України не є особистою приватною власністю відповідача. Докази про те, що автомобіль був проданий за згодою позивача та кошти від його продажу були витрачені на потреби сім`ї у матеріалах справи відсутні. Суд звертає увагу на те, що відповідачем в ході розгляду справи жодним чином не спростовано оцінку вартості автомобіля, визначену за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, та будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості автомобіля суду ним надано не було, у зв`язку з чим суд бере до уваги ринкову оцінку, визначену судовим екпертом. Позивач не претендує на те, щоб залишити автомобіль у її власності, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, а навпаки, дала згоду на отримання грошової компенсації від відповідача за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі. Ураховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Приймаючи до уваги те, що спірний автомобіль «Volkswagen», модель Passat, д.н.з. [NUMBER] , тип ТЗ\~легковий універсал-В, 2012 року виготовлення, який був спільною сумісною власністю подружжя, та є неподільною річчю, був проданий відповідачем без згоди позивача, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 частини спірного майна підлягають задоволенню, а саме стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 148585 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами 1 та 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи. У пункті 45 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» міститься роз`яснення щодо порядку відшкодування витрат за проведення експертизи. Зокрема, після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК (ст. 141 ЦПК України в чинній редакції). При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» встановлено граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., та в сумі 645 грн. 05 коп., а також витрати за проведення\~судової автотоварознавчої\~експертизи в\~розмірі 1650\~грн.,\~що підтверджується\~відповідними квитанціями (а.\~с.\~6,\~210, 152). Оскільки, відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~понесені позивачем судові витрати в сумі 1485 грн 85 коп. та 1650 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved