Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зазначено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] заповіту не залишив, тому спадкоємцями першої черги за законом є його дружина [PERSON] , донька [PERSON] та син [PERSON] . Вказані спадкоємці першої черги за законом досягли домовленості, що спадкоємцями, які приймуть спадщину, будуть лише донька [PERSON] та син [PERSON] , які також домовились про поділ спадкового майна між собою. Після звернення [PERSON] та [PERSON] для оформлення спадщини, 06.02.2021 держаним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. була заведена спадкова справа за № 81/2021. Проте, після перевірки наданих документів, державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, оскільки з документа, який був наданий спадкоємцями, неможливо визначити розмір частки померлого у праві власності на квартиру [ADDRESS] для спадкування спадкоємцями. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати, що частки в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , померлому [INFO] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є рівними та становлять по ј частині кожному. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2022 витребувано у Сьомої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 81/2021, заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 17.11.2022 до суду від Сьомої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 81/2021 на виконання Ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2022. Представник позивачів - адвокат Карпенко Д.О. в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивач та його представника, позовні вимоги підтримують та просять суд задовольнити, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явилась, 23.10.2022 до суду надійшла заява, відповідно до якої зазначено, що просить суд розглядати справу за відсутності відповідача, позовні вимоги визнає та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, 23.10.2022 до суду надійшла заява, відповідно до якої зазначено, що просить суд розглядати справу за відсутності відповідача, позовні вимоги визнає та просить задовольнити. Представник Сьомої київської державної нотаріальної контори в судові засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника Сьомої київської державної нотаріальної контори. Третьою особою у встановлений законом строк до суду не подано пояснень або заперечень на позовну заяву. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.10.1961 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Від шлюбу вищезазначені особи мають дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про право власності, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зазначено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1505. Судом установлено, що 06.02.2021 держаним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. була заведена спадкова справа за №81/2021 на підставі звернення спадкоємців, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 06.02.2021 [PERSON] звернулася до Сьомої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] . 06.02.2021 [PERSON] звернулася до Сьомої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] . 14.04.2021 [PERSON] звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] . 14.04.2021 [PERSON] звернулася до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , на користь своїх дітей [PERSON] та [PERSON] . Державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори винесено постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру - це свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 20.01.2015, в якому зазначено, що на праві спільної сумісної власності власниками даної квартира є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому частка кожного із співвласників не визначена, свідоцтва неможливо встановити, яка саме частка квартири належить померлому [PERSON] , тобто неможливо встановити склад спадкового майна, чим порушується п. 4.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що призводить до неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно із п. 4.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України, регламентує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах- до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва на спадщину на нерухоме майно. Стаття 357 ЦК України, передбачає, що частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно із статей 355, 356, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України «Про нотаріат». Разом з тим, видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід припустити, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що будь-якої домовленості між співвласниками квартири [ADDRESS] , щодо розміру їх часток не було, а один із співвласників спірної квартири помер, враховуючи презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/4 частці. При цьому судом не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшення або зменшення часток співвласників спірної квартири. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позов, визначити, що розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка перебуває у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та перебувала у власності померлого [PERSON] , який помер [INFO] , становить 1/4 частину, що дає суду підстави для задоволення позову. Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Однак, представник позивача - адвокат Карпенко Д.О. в прохальній частині просить суд судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивачів, а саме: [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов до висновку, що судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачів.

Outcome: approved