Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-29 00:00:00

В провадження Печерського районного суду надійшов позов [PERSON] до Держави України в особі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду. Позивач просить стягнути з держави Україна на мою користь шістдесят девять мільярдів гривень моральної шкоди, завданої мені порушенням моїх прав при зумисному невиконанні рішення суду посадовими і службовими особами Відповідача у справі № 2270/14181/11 в період з 23 жовтня 2021 року по 25 жовтня 2021 року. Позов мотивовано тим, що Рішення суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 залишається невиконаним з вини працівників Відповідача. Неналежне виконання посадовими і службовими особами органів державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення моїх прав, свідчить про невиконання державою головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, в такому випадку є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Порушення державою прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції та завдають психологічній страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди ( наприклад, «Рисовський проти України», «Антоненков та інші проти України»). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини є свідченням заподіяння моральної шкоди. Причина - невиконання рішення суду, наслідок невиконання рішення суду - порушені права позивача та завдано позивачу моральних страждань. Ухвалою судді від 03 грудня 2021 року відкрито провадження в вказаній цивільній справі для розгляду за правилами за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою судді від 03 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 09 годину 30 хвилин 18 жовтня 2022 року. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що Рішення суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 залишається невиконаним з вини працівників Відповідача. Неналежне виконання посадовими і службовими особами органів державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення моїх прав, свідчить про невиконання державою головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, в такому випадку є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Порушення державою прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції та завдають психологічній страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди ( наприклад, «Рисовський проти України», «Антоненков та інші проти України»). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини є свідченням заподіяння моральної шкоди. Причина - невиконання рішення суду, наслідок невиконання рішення суду - порушені права позивача та завдано позивачу моральних страждань. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевою самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, уставок організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. Обов`язок відшкодувати особі моральну шкоду у випадку її заподіяння внаслідок неправомірних рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернень громадян випливає зі ст. ст. 18-19, 24-25 Закону України «Про звернення громадян», що є спеціальним і регулює правовідносини щодо порядку і строків їх розгляду. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдання неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною д ругою цієї статті. Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останньої. При цьому, позивач не надає жодного рішення, прийнятого компетентним органом на її користь про визнання незаконними дій чи бездіяльності Відповідача, в тому числі, й в судовому порядку, а також [PERSON] не ставить таких вимог в межах розгляду вказаної справи, тобто відсутні факти порушення прав позивача внаслідок протиправної бездіяльністю відповідача. Також в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази незаконної діяльності Відповідача, факти порушення встановленого законодавством порядку з виконання обов`язків, покладених на Секретаріат Законом України «Про звернення громадян» чи його уповноваженими особами, притягнення їх до дисциплінарної чи іншої відповідальності. Викладені позивачем у позовній заяві незгода та заперечування змісту відповідей, що містяться в листах відповідача, результатів і строків розгляду її скарг, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності відповідача в розумінні ст. 1176 ЦК України, без надання підтверджень про встановлення протиправної бездіяльності відповідача. Суд зазначає, що позивачем також не надано жодного належного і допустимого доказу спричинення їй моральної шкоди внаслідок бездіяльності саме відповідача та розміру такої шкоди, конкретно в сумі 9000000000,00 грн (дев`ять мільярдів гривень), матеріали справи не містять, зокрема, підтвердження про погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача, або, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я, хоча за змістом ч. ч. 6,7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях , а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності протиправної поведінки Відповідача в заподіянні їй моральної шкоди, тому, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed