Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

29 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що наказом від 09 серпня 2022 року її було звільнено з посади головного бухгалтера КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» за угодою сторін у порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України. Належні кошти при звільненні їй були виплачені лише 16 вересня 2022 року. Затримка у їх виплаті складає 38 календарних днів. Середній заробіток за час затримки становить 15596,34 грн. Тому вона просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження і справа призначена до розгляду на 28 грудня 2022 року. Витребувано у КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] (а. с. 20). 22 грудня 2022 року надійшла заява\~відповідача про\~залучення [PERSON] \~третьою особою\~на стороні\~відповідача.\~У заяві\~представник відповідача\~директор Шапоренко\~І.М.\~зазначає,\~що поданий\~позивачкою позов\~у даній\~справі є\~беззаперечним та\~підлягає задоволенню.\~Позивачка звільнена\~09\~серпня 2022\~року наказом\~директора КП\~«Куянівське торгово-комунальне\~підприємство»[PERSON] . На банківському рахунку підприємства на кінець банківського дня 09 серпня 2022 року залишок коштів склав 72648,84 грн. Таким чином [PERSON] мав можливість та зобов`язаний був провести з позивачкою остаточний розрахунок при звільненні (а. с. 29-35). Ухвалою від 23 грудня 2022 року [PERSON] залучено як третю особу, що не заявляє самостійних вимог (а. с. 36). 26 грудня 2022 року [PERSON] направив пояснення, у яких зазначив, що був позбавлений можливості, як директор, здійснити виплати позивачці при її звільненні, бо його самого звільнено з роботи 09 серпня 2022 року (а. с. 39-45). У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Даценко А.М., який позов підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» - директор цього підприємства Шапоренко І.М. заперечував проти задоволення позову, вказав, що заробітна плата [PERSON] не виплачена з вини колишнього директора [PERSON] . Останній прийняв наказ про її звільнення, але не провів належного розрахунку, хоча кошти для виплат на підприємстві були у необхідній кількості і перешкод для їх виплати не було. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, у своїх поясненнях просив розглянути справу без його участі (а. с. 40-41). Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] адвоката Даценка А.М., представника відповідача КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» Білопільської міської ради - Шапоренка І.М., дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 16 травня 2007 року [PERSON] прийнято головним бухгалтером КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» (а. с. 7). Наказом директора КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» Павленка О.М. від 09 серпня 2022 року №3 [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» 09 серпня 2022 за угодою сторін (а. с. 8). Згідно з довідками КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» від 11 листопада 2022 року №150 та від 27 грудня 2022 року №160 середньоденна заробітна плата [PERSON] склала 582,25 грн (а. с. 10, 49). Розпорядженням Білопільського міського голови Зарка Ю.В. від 05 серпня 2022 року №34-К [PERSON] поновлено на посаді директора Куянівського ТКП з 08 серпня 2022 року (а. с. 41-44). Розпорядженням Білопільського міського голови Зарка Ю.В. від 09 серпня 2022 року №39-К [PERSON] звільнено з 09 серпня 2022 року з посади директора «Куянівське ТКП» на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України з розірванням контракту, що був укладений 31 грудня 2020 року (а. с. 45). Відповідно до\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю (ч. 1 ст. 3 КЗпП України). Частиною 4 статті 43\~Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, вказаними положеннями Закону на підприємство, установу організацію покладено обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплату всіх сум, що йому належать. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з положеннями статей 115, 116\~КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Судом встановлено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень у судовому засіданні представника відповідача, на момент звільнення і у подальшому на рахунку підприємства були наявні кошти у достатній кількості для проведення повного розрахунку з [PERSON] . Доводи відповідача про те, що кошти своєчасно не виплачені позивачці саме з вини колишнього директора підприємства [PERSON] , який це зробив умисно, суд не приймає, оскільки вказаний факт належними та допустимими доказами не підтверджується. [PERSON] звільнений з посади директора КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» 09 серпня 2022 року, позивачка також звільнена з роботи цього дня. Отже, з 10 серпня 2022 року [PERSON] ніякого відношення до вказаного підприємства не мав і проводити будь-які фінансові операції не мав законних прав. Також суд зазначає, що відповідачем у справі є КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство», тобто юридична особа, а не конкретна фізична особа, тому суд у цій справі не повинен з`ясовувати наявність вини у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачкою в діях конкретних осіб: [PERSON] чи [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] надав суду платіжне доручення №5 від 31 серпня 2022 року і вказав, що у несвоєчасній виплаті позивачці належних їй коштів винна ще й казначейська служба, якій платіжне доручення на виплату коштів підприємство направило 31 серпня 2022 року, а оплату вона здійснила лише 16 вересня 2022 року. Як вбачається з платіжного доручення №5, то датовано воно дійсно 31 серпня 2022 року, на ньому є відмітка казначейської служби, що оплочено 16 вересня 2022 року (а. с. 59). Але суд зазначає, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що платіжне доручення до казначейської служби дійсно надійшло 31 серпня 2022 року. Окрім того, у цьому документі вказано про виплату позивачці відпускних у розмірі 11380,74 грн. У той же час, як вбачається з довідок відповідача №150 від 11 листопада 2022 року та №155 від 16 грудня 2022 року, [PERSON] нараховані належні їй виплати у розмірі 14137,58 грн, в тому числі компенсація за невикористану відпустку у розмірі 11441,92 грн. А з платіжного доручення вбачається, що позивачці не виплачена заробітна плата у розмірі 2695,66 грн та компенсація за невикористану відпуску їй виплачена не в повному розмірі, не доплачено 61,18 грн (11441,92 - 11380,74 = 61,18). Отже, у судовому засіданні встановлено, що відповідач без будь-яких об`єктивних причин при звільненні з роботи позивачки своєчасно не провів з нею розрахунку. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року(далі -Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обовязків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. З довідки КП «Куянівське торгово-комунальне підприємство» від 27 грудня 2022 року №160 вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати позивачки за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі дні становить 582,25 грн (а. с. 49). Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 серпня по 16 вересня 2022 року (28 робочих днів) складає 16303 грн, з яких: за серпнень 2022 року (з 10 по 31 серпня 2022 року) - 16 робочих днів х 582,25 грн = 9316 грн; за вересень 2022 року (з 01 по 16 вересня 2022 року) - 12 робочих днів х 582,25 грн = 6987 грн. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 березня 2019 року в справі №191/81/17, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 16303 грн. Позивачка просила стягнути 15596,34 грн, тобто у меншому розмірі. Оскільки відповідно\~до вимог\~статті 13\~ЦПК України\~суд вирішує\~спір у\~межах заявлених\~вимог,\~тому з\~відповідача на\~користь позивачки\~слід стягнути\~15596,34 грн, тобто у межах заявленого нею позову, з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Також позивачка просила відшкодувати понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн та на правничу допомогу у цій справі в розмірі 10000 грн. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1-6ст.\~137\~ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Правнича допомога позивачці надавалася адвокатом Даценком А.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 26 жовтня 2022 року. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору клієнт сплачує адвокату за надані послуги 10000 грн (а. с. 11-14). Відповідач не оспорював розмір витрат на правничу допомогу і не просив їх зменшити. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 10000 грн понесених і документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу адвокату Даценку А.М. при розгляді справи та судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved