Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, уточненою редакцією якого просив визначити місце проживання сина, [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] , а також стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 34-36). В обґрунтування вимог вказано, що сторони від шлюбу є батьками дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15.09.2010 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 11.11.2010 року шлюб між сторонами розірвано, місце проживання дочки, [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком, а сина [PERSON] , [INFO] - з матір`ю. Однак, у зв`язку з проходженням відповідачем строкової військової служби у Збройних Силах України за контрактом, починаючи з 12.10.2020 року по теперішній час, остання не може належним чином здійснювати догляд за сином [PERSON] , тому вихованням та доглядом за сином, повним його утриманням з 2020 року фактично займається позивач. Враховуючи інтереси дитини, тривалості проживання сина з батьком, добросовісне виконання останнім своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими. Ухвалою суду від 13.12.2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.01.2023 року (а.с. 24, 26). У підготовчому судовому засіданні позивач та його представник зменшили позовні вимоги в частині розміру стягуваних аліментів з 1/3 частини до 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач позовні вимоги в судовому засіданні визнала. Представник служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради не заперечував проти задоволення позову. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції шлюбі, про що було зроблено актовий запис №267 від 19.02.1994 року. У шлюбі сторони стали батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15.09.2010 року шлюб між сторонами розірвано. З урахування вказаного судового рішення, а також ухвали того ж суду від 11.11.2010 року визначено місце проживання спільних дітей сторін: дочки [PERSON] - з батьком, сина [PERSON] - з матір`ю (а.с. 4-5). Відповідно до контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України відповідач [PERSON] в період з 12.10.2020 року по 12.10.2023 року проходить військову службу (а.с. 6-7). У зв`язку з проходженням відповідачем військової служби за контрактом, спільний син сторін [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на повному утриманні останнього, що підтверджується довідкою ОСББ «Фенікс-54» (а.с. 23). Позивач в позові зазначає, щостворив всі необхідні умови для належного розвитку та виховання сина, допомагає з навчанням, додатковим розвитком, винаймає репетиторів, піклується про здоров`я сина, його моральний розвиток, забезпечує належний рівень здобуття освіти. Відповідач в судовому засіданні вказані відомості не спростувала. Крім цього, позивачем заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування такої позовної вимоги позивач зазначив, що син [PERSON] перебуває на повному утриманні батька. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як зазначено у ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою. Відповідно до частин 1-2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» пункт 74, від 10.01.2017 року). Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 року по справі №542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Право взаємного спілкування одного з батьків та дитини становить основоположний елемент «сімейного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 25, ст. 291), який набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, у статті 182 СК України законодавець, з метою захисту та забезпечення права дитини на належне утримання, закріпив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Неповнолітній син [PERSON] проживає з позивачем, який в змозі забезпечити дітей належними умовами проживання, виховання та розвитку. Крім цього, позивач зазначив, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з сином та сприятиме тому, щоб дитина не була позбавлена піклування матері. Механізм визначення місця проживання дітей з одним із батьків не має на меті обмеження іншого з батьків у правах. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд враховує об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, поведінку батьків щодо дитини. Суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання сина та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, а також інтереси неповнолітньої дитини, його вік, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, право неповнолітнього на щасливе та спокійне дитинство, забезпеченості [PERSON] житлом та інших соціальних факторів, які вказують на його відношення до утримання і виховання дітей, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, наміри і можливості виховувати дітей як повноцінних членів суспільства, виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини, та дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, на підставі внутрішнього переконання та враховуючи повне визнання позовних вимог відповідачем, дійшов висновку що місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів неповнолітнього [PERSON] . Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку, незалежно від того з ким остання буде проживати. При цьому, визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на його взаємовідносини зматір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про законність позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 992, 40 грн. В той же час, з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір у розмірі 992, 40 грн за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved