Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в інтересах дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що одинока мати злісно ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання сина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка ніде не працює, постійно відсутня за місцем свого проживання, веде бродячий спосіб життя, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини, не створила належних умов до проживання та повноцінного розвитку сина, залишала дитину спочатку з бабою, потім зі старшим братом [PERSON] , 2003 року народження, який і займається утриманням та вихованням брата. [PERSON] не цікавиться життя та здоров`ям сина та неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності. У зв`язку із чим позивач просить: 1. Позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дитини: малолітнього [PERSON] , [INFO] .. 2. Стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON] в розмірі 1/4 частині з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення повноліття. 3. Зобов`язати відділ реєстрації місця проживання Департаменту правового супроводу та контролю Кам`янець-Подільської міської ради здійснити реєстрацію дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації їхнього батька, а саме: [ADDRESS] , де діти проживають. 4. Малолітнього [PERSON] передати органу опіки та піклування Кам`янець-Подільської міської ради для подальшого влаштування. Представник позивача в судовому засідання позов підтримала, не заперечувала проти проведення по справі заочного розгляду. Інші сторони в судове засідання не з`явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~в зв`язку з неявкою сторін фіксація судового розгляду з застосуванням технічного засобу не здійснювалась. Вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Виконавчим комітетом Ластовецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, актовий запис №06 від 01 грудня 2015 року, також із копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00035731718 від 03 червня 2022 року вбачається, що відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері). З копії Акту обстеження житлово-побутових умов від 22 червня 2021 року вбачається, під час обстеження в помешкані перебували усі члени сім`ї, за видимими ознаками [PERSON] перебувала у стані алкогольного сп`яніння, не знала чи є вдома їжа, що їла дитина, зі слів старшого сина [PERSON] , матір систематично вживає алкогольні напої, не працює, він займається підробітками, доглядає за малолітнім братом [PERSON] та забезпечує його матеріально. 11 травня 2022 року комісією знову було складено Акт обстеження житлово-побутових умов, зі змісту якого вбачається, що спосіб життя [PERSON] не змінився, вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, провокувала сварку, поводила себе агресивно, малолітній сина [PERSON] перебував у сусідів, а старший син [PERSON] перебуває на службі у Збройних Силах України. З копії Листа ДНЗ №17 Управління освіти і науки Кам`янець-Подільської міської ради № 01-27/119 від 24.12.2021 р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебуває в групі притулку ДНЗ №17, мати [PERSON] жодного разу за період перебування дитини в групі, не приходила до дошкільного закладу, в садочок дитину приводить брат [PERSON] , який забирає хлопчика через день або два та на вихідні дні, він завжди відповідальний та цікавиться освітньо-виховним процесом, забезпечує дитину необхідним змінним одягом та взуття, під час перебування [PERSON] в лікарні постійно перебував з ним та купляв необхідні ліки. Факт того, що догляд за малолітнім [PERSON] здійснює брат [PERSON] , а також те, що мати не цікавиться, не доглядає та не утримує сина підтверджується копією Листів №486/01-10 від 03.06.2021 р., №917/01-10 від 23.11.2021 р., №705/01-10 від 13.08.2021 р., №265/01-10 від 11.05.2022 р.. [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності з 01.01.2021 р. по 15.12.2021 р. за такими статтями: 25.01.2021 р. ч. 1 ст. 127, 24.01.2021 р. ст. 183, 25.01.2021 р. ч. 2 ст. 44-3, 03.06.2021 р. ч. 1 ст. 184, 22.06.2021 р. ч. 1 ст. 184, 24.07.2021 р. ч. 1 ст. 184, 24.07.2021 р. ч. 2 ст. 44-3, 07.08.2021 р. ч. 1 ст. 184, 19.10.2021 р. ч. 2 ст. 44-3, 19.11.2021 р. ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, дана обставина підтверджується копією Листа №421/121/108-22 від 20.01.2022 року. З копії Акту прийому дитини до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Подолянчик» від 24 травня 2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] влаштовано до вищевказаного закладу по у зв`язку із складними життєвими обставинами. За період перебування дитини у Центрі «Подолянчик», а саме з 24 травня 2022 року по 16 вересня 2022 року мати [PERSON] не провідувала сина, його життям та станом здоров`я не цікавиться, не телефонувала, дитину у центрі провідує брат [PERSON] , часто телефонує та цікавиться здоров`ям брата, дані обставини підтверджуються копією Листа №421 від 16 вересня 2022 року. З копії Довідки №01-38/383 від 16.09.2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається у 1-А класі Хмельницької спеціалізованої загальноосвітньої школи № 19 І-ІІІ ступенів імені академіка Михайла Павловського. З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (затверджений Рішенням двадцятої сесії Кам`янець-Подільської міської ради) вбачається, що з метою захисту прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає зо доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що жорстоке поводження з дитиною, як одна з підстав для позбавлення батьківських прав, означає будь-які форми фізичного, психологічного, сексуального або економічного та соціального насилля над дитиною в сім`ї або поза нею. Фізичне насилля може проявлятись в побоях, спричиненні фізичних страждань у будь-який спосіб. Психічне насилля виражається в погрозах, вселення відчуття страху, придушення волі дитини. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. На підставі наведеного аналізу норм матеріального Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/17 висловився про те, що при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. У цій же постанові КЦС ВС вказав на те, що питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості батька та його поведінці. Факт заперечення батька проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем зустрічного позову, апеляційної та касаційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Водночас суд бере до уваги, що за змістом ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (п. 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній нормі, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц(провадження № 14-327цс18). Оцінюючи встановлені у справі обставини, суд констатує, що поведінка відповідачки по відношенню до її сина, хоча в цілому й негативна, є неоднаковою й нестабільною, у зв`язку з чим питання про позбавлення батьківських прав має вирішуватись індивідуально. В цьому випадку, суд бере до уваги, що ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина не є байдужим, а саме з копії Пояснень старшого сина відповідачки [PERSON] , які він надав поліції 19 січня 2022 року вбачається, що мати після проходження лікування у 2021 році належним чином виконувала свої батьківські обов`язки відносно сина [PERSON] та добре до нього ставилася. Між ними зберігалися почуття взаємної прив`язаності; відчувається, що відповідач не байдуже ставиться до утримання та виховання сина. Відтак, суд приходить до висновку, що можливості впливу на поведінку відповідача без застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, щодо малолітнього [PERSON] , не є вичерпаними. За таких обставин, а також з огляду на спільність визначених законом підстав для позбавлення батьківських прав, так і для відібрання дитини у батьків, суд вважає за доцільне позовні вимоги в цій частині задовольнити, відібравши малолітнього [PERSON] , у його матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. При цьому суд зауважує, що відповідно до абз. 8, 9 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав людини» від 24 вересня 2008 року № 866, у разі прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав служба у справах дітей протягом тижня інформує центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді за місцем проживання сім`ї для надання соціальних послуг сім`ї. Результати проведеної центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді роботи враховуються службою у справах дітей під час підготовки висновку про доцільність поновлення або позбавлення батьків батьківських прав. Якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав. На переконання суду, за обставин, що склалися у сім`ї [PERSON] , таке тимчасове по суті відібрання дитини є доцільним, як з точки зору дотримання здоров`я та найкращих інтересів дитини, так і з точки зору надання відповідачу можливості проявити своє прагнення до виправлення у ставленні до виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 4 ст. 170 СК України). Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 193 СК України влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах Відтак, позовні вимоги в частині стягнення аліментів заявлені у розмірі, мінімально встановленому законом, є обґрунтованими та також підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial