Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Представник позивача Назарук Ю.В. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визначення місця проживання дітей. Представник позивача вказує, що з 04.05.2017 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 14.09.2022 року було розірвано. Діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживають разом з батьком по [ADDRESS] та перебувають на його повному утриманні. На день подання до суду позову про розірвання шлюбу спору щодо визначення місця проживання дітей у сторін не було. Після розірвання шлюбу діти проживають з батьком. Позивач [PERSON] повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, опікується вихованням, розвитком та здоров`ям дітей. Станом на день подачі позовної заяви існує спір про визначення місця проживання дітей. Зважаючи на те, що увесь час діти проживають з позивачем, він дбає про їхнє виховання, діти прив`язані до позивача, відповідач не виявляє проявів самостійного виховання дітей, то позивач вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дітей з ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Назарук Ю.В. позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] для участі в судовому засіданні не прибула, подала до суду клопотання, в якому просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. Позовні вимоги визнає, просить їх задовільнити, не заперечує, щодо визначення місця проживання дітей разом із позивачем. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Іваничівської селищної ради в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні. Дослідивши надані докази, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов є таким, що підлягає до повного задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони в справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.05.2017 року. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 14.09.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.10-11). Від спільного подружнього проживання в них народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з свідоцтвом про народження дітей, сторони в справі є їхніми батьками (а с. 6-7). Умови проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , в будинку батька задовільні, відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Як вбачається із інформації, наданої 07.12.2022 КНП «Іваничівська багатопрофільна лікарня», [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в лікарів офтальмолога та педіатра та [PERSON] , [INFO] перебуває під спостереженням у лікаря педіатра. Рішенням виконавчого комітету Іваничівської селищної ради затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 33-37) з баитьком дітей. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають із позивачем за адресою місця проживання [PERSON] , а саме: по [ADDRESS] . Між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла віку десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Статтею 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини, від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, схваленої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разів атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Згідно з п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з заявою відповідачки, остання не заперечує, щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із батьком, позивачем по справі [PERSON] .. Судом встановлено, що позивач постійно проживає із дітьми та після розірвання шлюбу створив належні умови для проживання та розвитку дітей, має дохід, а також виявляє більшу увагу до дітей і виявляє турботу про них, що підтверджується належними доказами. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині 1 статті 3 згаданої Конвенції визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинні існувати справедлива рівновага й дотримуючись такої рівноваги. Особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/1) у справі «М.С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно врахувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. При вирішенні питання про місце проживання дітей, суд, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] вважає, що в даному випадку необхідно визначити місце проживання дітей разом з батьком, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України. Крім того, суд наголошує, що мати дітей у разі визначення місця проживання дітей з батьком не обмежена в своєму праві на спілкування з дітьми. Турботу відносно дітей та участь у вихованні її вона може реалізувати шляхом домовленості з батьком дітей з приводу встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Outcome: approved