Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою 17 вересня 2018 року, в якій просив суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26 грудня 2011 року станом на 21 червня 2018 року в розмірі 72\~632 грн. 97 коп., яка включає: тіло кредиту 25\~408 грн. 96 коп., проценти за користування кредитом 23\~573 грн. 52 коп., пеню 19\~715 грн. 59 коп., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина, 3 434 грн. 90 коп. процентна складова; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1762 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 26 грудня 2011 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви №б/н, згідно з якою позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свідченням приєднання відповідача до угоди та дії укладеного між банком та ним кредитного договору є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується зі ст.642 ч.2 ЦК України. Виконання [PERSON] кредитного договору також підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, в якій зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, повернення коштів зі сплатою процентів за користування ними, що в сукупності є свідченням виникнення між сторонами фінансово-кредитних відносин та укладення кредитного договору загалом. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких позичальник при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тим самим допустив порушення виконання покладених на нього зобов`язань. У результаті цього станом на 21\~червня 2018\~року утворилась\~заборгованість в\~загальному розмірі\~72\~632\~грн.\~97\~коп.,\~яка включає:\~тіло кредиту\~ 25\~408\~грн.\~96\~коп.,\~проценти за\~користування кредитом\~ 23\~573\~грн.\~52\~коп.,\~пеню \~19\~715\~грн.\~59\~коп.,\~а також\~штрафи відповідно\~до п.2.1.1.7.6\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг:\~500\~грн.\~ фіксована\~частина,\~3\~434\~грн.\~90\~коп.\~ процентна\~складова. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Ухвалою суду від 14 червня 2022 року скасовано заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року з призначенням справи до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.106-107). Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року пред`явлений [PERSON] зустрічний позов до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно набутих коштів залишено без руху (а.с.116-117). Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року зустрічний позов [PERSON] повернуто у зв`язку з поданням заяви про його відкликання; повернуто сплачений за подання зустрічного позову судовий збір (а.с.131-132). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Представник позивача разом з позовною заявою направив до суду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, тим самим не заявив про свою участь в судовому засіданні (а.с.34). Відповідач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з огляду на їх безпідставність, недоведеність жодними доказами допущення ним порушення виконання кредитно-договірних зобов`язань та заявлення вимог з пропуском строку позовної давності, який просив застосувати (а.с.137). Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження не вживались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з такого. 26 грудня 2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву №б/н, в якій зазначено, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складають між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір), що підтверджується підписом відповідача у заяві, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.10). Цього ж дня [PERSON] отримав в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит на картковий рахунок з видачею йому емітованої банком кредитної картки № [NUMBER] . У подальшому кредитку картку було неодноразово перевипущено за № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , та востаннє за № [NUMBER] зі строком дії до 10/21, тобто до 31 жовтня 2021 року, що слідує з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 27 квітня 2022 року (а.с.96). При цьому номер востаннє виданої відповідачеві кредитної картки співпадає з номером, зазначеним у наданій [PERSON] виписці з рахунку (а.с.68-72), а відтак в сукупності підтверджує факт отримання ним кредиту та користування ним. Із 21 травня 2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи з державною реєстрацією змін до Статуту товариства (а.с.32-33). До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 26 грудня 2011 року позивачем долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за кожним із її видів: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.11, 12-26). Згідно з наданими банком розрахунками (а.с.5-9) заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 26 грудня 2011 року станом на 21 червня 2018 року складає в загальному розмірі 72\~632 грн. 97 коп. та включає: тіло кредиту 25\~408 грн. 96 коп., проценти за користування кредитом 23\~573 грн. 52 коп., пеню 19\~715 грн. 59 коп., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина, 3 434 грн. 90 коп. процентна складова. Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо: 1) такі Умови не містять підпису позичальника; 2) не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву позичальника. Так, надані позивачем Умови та правила не містять підтверджень, що саме їх в наданій суду редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент виникнення правовідносин сторін взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені) та саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. З огляду на зазначене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентів на користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Однак, доведеність факту отримання відповідачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активне користування нею (зняття готівки, переведення коштів між картками, придбання товарів, оплата послуг, погашення кредиту тощо відповідно до наданої самим відповідачем виписки з рахунку) в сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Так, виписка з банківського рахунку позичальника (а.с.68-72) містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції, здійсненими відповідачем платежами на погашення боргу). Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року №578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання держоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по рахунку позичальника вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість, сплачуючи банку грошові кошти в різних розмірах, зокрема шляхом поповнення картки через термінали самообслуговування, востаннє сплативши 21 червня 2018 року (а.с.9 зворот). Крім того, з наданої відповідачем виписки слідує, що він продовжував погашати заборгованість, внісши востаннє 13 липня 2021 року 645 грн. 60 коп. (а.с.68). Разом з тим, зазначені у виписці з рахунку позичальника операції з самостійного списання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором шляхом списання відсотків за прострочений кредит, пені суд оцінює критично, оскільки таке погашення кредиту не є активною дією відповідача, що свідчила б про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для врахування як дійсного погашення заборгованості, оскільки вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення. Однак, позивач, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, зарахованого на картковий рахунок із видачею картки позичальникові, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тоді як відповідач, користуючись кредитними коштами, належним чином та своєчасно не виконував свої зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 25\~408 грн. 96 коп., яку суд вважає доведеною. Вказана сума розрахована з урахуванням внесених позичальником коштів, а наданий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунок не викликає у суду сумнівів в його правильності в цій частині і не спростований жодними доказами з боку відповідача. Приходячи до такого висновку суд зауважує, що отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, тому суд погоджується із тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд не погоджується із розміром заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 23\~573 грн. 52 коп. з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст.628 ЦК України. Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Частина 1 ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Дослідженням змісту підписаної відповідачем анкети-заяви судом встановлено, що відомості про погоджений сторонами розмір процентної ставки при укладенні кредитного договору відсутні. Надані позивачем довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, Універсальна Голд», Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ суд також вважає неналежними доказами, оскільки вони не містять жодної інформації щодо предмета доказування у даній справі, зокрема, щодо типу кредитної картки, наданої позичальникові за підписаною ним анкетою-заявою, а містить лише виклад умов використання кожної з кредитних карток за різними типами кредитування, які емітуються та обслуговуються АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що, зважаючи на відсутність у підписаній позичальником заяві відомостей щодо типу отриманої картки, не має правового значення для вирішення даного спору, у тому числі для визначення процентної ставки, діючої за кредитною карткою відповідача. Із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за ставкою 30% річних до 31 березня 2013 року, 27,6% річних до 29 серпня 2014 року, 32,40 % річних до 31 березня 2015 року, та 42% річних з 01 квітня 2015 року. Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, погодженої з відповідачем при укладенні договору, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки. Відповідно до ст.ст.12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, копії анкети-заяви, витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач, у разі неявки в судове засідання відповідача, просив провести заочний розгляд справи за відсутності його представника. Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, в той час як збирати та відшукувати інші докази замість сторін суд не вправі. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачеві процентів за користування кредитом без погодження їх ставки, а відтак в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити. Також суд не може погодитися із заявленими позивачем вимогами стосовно стягнення з відповідача неустойки у формі штрафу та пені за користування кредитними коштами з огляду на наступне. Згідно з ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. У анкеті-заяві позичальника від 26\~грудня 2011\~року відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Долучені Умови та Витяг з тарифів також не містять деталізованої інформації стосовно цього для відповідача. На підставі наведеного вище, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені 19\~715 грн. 59 коп., а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина, 3 434 грн. 90 коп. процентна складова. Нарахування неустойки виключно на підставі приписів п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг з огляду на недоведеність того, що вони є складовою укладеного з відповідачем кредитного договору, є неприйнятним. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог із стягненням з відповідача [PERSON] на користь позивача суми заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 25\~408 грн. 96 коп. станом на 21 червня 2018 року за кредитним договором №б/н від 26 грудня 2011 року, із відмовою в задоволенні іншої частини позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає неприйнятними, оскільки відповідач періодично здійснював повернення кредиту шляхом внесення коштів, у тому числі востаннє 21 червня 2018 року в сумі 769 грн. 66 коп., чим переривав строк позовної давності за кожний\~черговий платіж та фактично визнавав наявність у нього невиконаних зобов`язань перед банком. Зважаючи на це та пред`явлення позову до суду 17 вересня 2018 року, підстави для застосування позовної давності відсутні. Що стосується утриманих із доходу відповідача коштів на погашення кредитної заборгованості в рамках виконавчого провадження №59786481 з примусового виконання заочного рішення суду від 18 грудня 2018 року, скасованого ухвалою суду від 14 червня 2022 року, в загальному розмірі 11\~408 грн. 32 коп., з яких: на погашення боргу 10\~026 грн. 13 коп., на погашення витрат на вчинення виконавчих дій 269 грн. 00 коп., на погашення виконавчого збору 1113 грн. 19 коп. (а.с.114), суд звертає увагу відповідача на наявність у нього процесуального права на подання заяви про поворот виконання заочного рішення суду з огляду на його скасування в частині утриманих з нього коштів на погашення боргу та ухвалення нового рішення про стягнення боргу у меншому розмірі без зарахування попередньо стягнутих з відповідача коштів. Суд зауважує, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Отже, поворот виконання - це повернення позивачем відповідачеві всього одержаного ним за скасованим чи зміненим рішенням суду. Таким чином, правом звернення із заявою про поворот виконання рішення наділений лише відповідач, оскільки по суті поворот виконання спрямований на відновлення саме його прав. Стосовно утриманих з відповідача коштів на погашення виконавчого збору та витрат на вчинення виконавчих дій, то вони не є коштами, які були стягнуті за заочним рішенням суду, яке скасовано за наслідками перегляду, а тому не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду. Правовий висновок з цього приводу викладений Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі №296/7644/17, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах №921/16/14-г/15 та №127/9870/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі №545/2246/15-ц (провадження №14-639цс18). Враховуючи, що питання стягнення з боржника виконавчого збору вирішується відповідною постановою державного виконавця (ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження»), відповідач вправі звернутися з цього приводу до державної виконавчої служби, а у випадку виникнення спору за захистом своїх прав в порядку адміністративного судочинства. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує часткове задоволення позовних вимог (35%), а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 616 грн. 70 коп. пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial