Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

07 листопада 2022 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя на підставі ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2022 року, для розгляду за підсудністю, надійшли матеріали цивільної справи № 317/1897/22 за позовною заявою [PERSON] , до [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання дитини, в які позивач просить стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] , користь на утримання, аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду і до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на даний час йому виповнилося 16 років, тому він вправі особисто звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Законних представників, які б могли звернутися до суду в його інтересах не має. Відповідач [PERSON] є його матір`ю. Його батько [PERSON] , помер [INFO] . На даний час він проживає з бабою [PERSON] , яка звернулась до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав та встановлення над ним піклування. Відповідно до вимог чинного законодавства мати зобов`язана утримувати його, свого неповнолітнього сина, до досягнення ним повноліття. Він вважає, що аліменти з [PERSON] належить стягнути в частці від її доходів. Стягнення аліментів в частці від доходів матері буде відповідати його інтересам, нормальному, стабільному та гарантованому матеріальному забезпеченню і не порушуватиме майнових прав [PERSON] . [PERSON] є працездатною особою, але не бажає працювати. Використовує для прожиття кошти, які призначені йому та його молодшому брат і зв`язку зі смертю батька. Чинне законодавство та матеріальне становище [PERSON] дозволяють стягнути з неї аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частині від її заробітку (доходів) щомісяця до досягнення ним повноліття. Обов`язки утримувати дитину до повноліття є рівними для обох батьків. На його утримання, як дитини померлого годувальника, призначена державна допомога в розмірі 2 122,80 грн. на місяць, однак вказані кошти отримує [PERSON] та використовує на власні потреби. Він фактично проживає за рахунок коштів баби [PERSON] . Тож частку померлого батька на його утримання компенсує держава. Однак [PERSON] також зобов`язана брати участь у його утриманні. Тому в рішенні належить зазначити, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відстків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Він забезпечений вторинною безоплатною правовою допомогою, йому призначено адвоката Железняк Л.В., яка діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 02 вересня 2022 року за № 743. Відповідно до положень чинного законодавства батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просить стягнути з [PERSON] на його [PERSON] , користь на утримання, аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду і до досягнення ним повноліття. Відповідно до ухвали судді Запорізького районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2022 року цивільну справу № 317/1897/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, передано за підсудністю на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача адвокат Железняк Л.В. в судовому засіданні підтримала позовну заяву з підстав викладених в заяві та просила її задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судові засідання призначені на 28 листопада 2022 року о 08-30 год., 19 грудня 2022 року о 08-30 год., та 09 січня 2023 року об 11-45 год. не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом направлення кореспонденції за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, згідно зі ст. 128 ЦПК України, вважається повідомленою належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності не надходило. Відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Відповідно до пункту 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема малозначних справ. Згідно пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: - справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства). Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема малозначні справи. Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Відповідно до статті 19, статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Відповідно до положень пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України, пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України даний спір є малозначним в силу закону. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , народився [INFO] , місце народження м. Оріхів, Оріхівський район, Запорізька область, про що 17 березня 2006 року складено відповідний актовий запис за № 3, Виконавчим комітетом Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та видано свідоцтво про народження. Батьками дитини є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) серії [NUMBER] від 06 серпня 2015 року. На час звернення до суду з даною позовною заявою позивачу виповнилося 16 років, що підтверджується паспортом громадянина України, запис внесено за № 20060218-04775, документ [NUMBER] , орган який видав 2334. Батько позивача, [PERSON] , помер [INFO] , у віці 38 років, про що 09 липня 2015 року складено відповідний актовий запис № 16, виконавчим комітетм Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії [NUMBER] від 06 серпня 2015 року. [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Позивач зазначає, що на даний час він проживає з бабою [PERSON] , яка звернулась до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав та встановлення над ним піклування. Обов`язки утримувати дитину до повноліття є рівними для обох батьків. На його утримання, як дитини померлого годувальника, призначена державна допомога в розмірі 2 122,80 грн. на місяць, однак вказані кошти отримує [PERSON] та використовує на власні потреби. Він фактично проживає за рахунок коштів баби [PERSON] . Тож частку померлого батька на його утримання компенсує держава. Однак [PERSON] також зобов`язана брати участь у його утриманні. Тому в рішенні належить зазначити, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відстків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач забезпечений вторинною безоплатною правовою допомогою, йому призначено адвоката Железняк Л.В., яка діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 02 вересня 2022 року за № 743. Відповідно до положень чинного законодавства батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Крім того, в ст. 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивачем є неповнолітня особа. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Згідно з ч.1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Положення частини 2 статті 47 ЦПК України і частини 1 статті 18 СК України конкретизують положення статті 5 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року (далі - Європейська конвенція про здійснення прав дітей), про те, що сторони розглядають можливість надання дітям додаткових процесуальних прав у зв`язку з розглядом судовим органом справ, що стосуються дітей, зокрема, права здійснювати деякі або всі права сторін у такому процесі. Змістом цивільної процесуальної дієздатності є здатність особисто здійснювати процесуальну діяльність, що породжує відповідні юридичні наслідки. Це означає, що наявність цивільної процесуальної дієздатності необхідна лише для самостійного ведення процесу. Вона визнається за фізичними особами, які досягли повноліття, а також юридичними особами. Цивільна процесуальна дієздатність громадян настає в повному обсязі з досягненням повноліття, тобто з 18 років. Навіть якщо неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років і особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто виступати в суді, суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність яких обмежена. У цьому випадку участь законних представників є не обов`язкова, питання про їх залучення вирішується судом на власний розсуд, враховуючи обставини справи, а саме складність, важливість, значущість для неповнолітнього, стосунки з батьками. Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що цивільною процесуальною дієздатністю наділені, зокрема неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи цивільна дієздатність яких обмежена, якщо вони можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Позивач забезпечений безоплатною вторинною правовою допомогою, йому призначено адвоката Железняк Л.В., яка діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 02 вересня 2022 року за № 743. Неповнолітня особа, яка досягла 14-річного віку, може укладати договір з адвокатом виключно за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Однак, відсутність такої згоди не нівелює правових наслідків укладення такого договору та наділення адвоката повноваженнями на представництво, окрім випадків визнання такого договору недійсним у судовому порядку. У випадку представництва у суді малолітньої особи адвокат повинен надати суду докази наявності згоди її батьків на укладення договору про надання правничої допомоги. Під час представництва особи, яка досягла 14-ти років, адвокат надає суду документи, що підтверджують повноваження на представництво (ордер, довіреність), без необхідності подання згоди батьків на укладення договору з таким адвокатом. При цьому суд не може вимагати пред`явлення договору про надання правової допомоги для підтвердження повноважень на представництво особи, яка досягла 14-ти років. Верховна Рада України, ратифікуючи Європейську конвенцію про здійснення прав дітей 1996 року, заявила, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; встановлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном). Отже, можна констатувати, що Європейська конвенція про здійснення прав дітей має предметом свого регулювання правовідносини у даній справі. Метою цієї конвенції є надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Європейська конвенція про здійснення прав дітей, зокрема та серед іншого, зазначала в статті 4, що за винятком, передбаченого статтею 9, дитина має право подавати особисто або через інших осіб чи органи клопотання про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, що стосуються її у випадках, коли внутрішнє законодавство позбавляє суб`єктів батьківської відповідальності права представляти дитину в результаті виникнення у них конфлікту інтересів з останньою (в контексті зазначеного міжнародного акту, спеціальним представником може бути, зокрема, адвокат); в статті 5, як інші процесуальні права: права клопотати про одержання допомоги від відповідної обраної ними особи у висловленні ними своєї думки; права клопотати самостійно або через інших осіб чи органи про призначення окремого представника, а у відповідних випадках - адвоката; права призначити свого представника; права здійснювати деякі або всі права сторін у такому процесі. Тобто, зазначені міжнародні акти, як найвищі інтереси дитини, ставлять максимальний обов`язок держави, як на законодавчому рівні так й на рівні адміністративного, судового захисту надавати можливість дитині (особі до 18 років) приймати безпосередню участь в справах щодо захисту своїх інтересів, особливо у випадку наявності конфлікту з особами, які несуть батьківську відповідальність, в тому числі призначати/обирати свого представника. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 3 статті 179 СК України самостійне отримання аліментів неповнолітньою дитиною є її правом. Аналізуючи положення статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, яка має право брати участь у розпорядженні ними. Право на мирне володіння своїм майном передбачено також статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька (ст. 183 СК України) або у твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, і виплачуються щомісячно. Позивач вважає, що аліменти з [PERSON] належить стягнути в частці від її доходів. Стягнення аліментів в частці від доходів матері буде відповідати його інтересам, нормальному, стабільному та гарантованому матеріальному забезпеченню і не порушуватиме майнових прав [PERSON] . [PERSON] є працездатною особою, але не бажає працювати. Використовує для прожиття кошти, які призначені йому та його молодшому брату у зв`язку зі смертю батька. Чинне законодавство та матеріальне становище [PERSON] дозволяють стягнути з неї аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частині від її заробітку (доходів) щомісяця до досягнення ним повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З матеріалів справи слідує, що мати не утримує свою неповнолітню дитину. Позивач зазначає, що на даний час він проживає з бабою [PERSON] , яка звернулась до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав та встановлення над ним піклування, що підтверджується наявними у справі доказами. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року N 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, у статті 182 СК України у частині другій абзац другий після слова «Мінімальний» доповнено словом «гарантований». Так, відповідно до положень частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законодавством встановлений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа Хант проти України, HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Аліменти є одним із способів виконання батьками обов`язку по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. Таким чином, при визначенні частки заробітку (доходу) матері, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд враховує також матеріальне становище дитини, але визначає її розмір таким чином, щоб це не впливало на стан здоров`я та загальний матеріальний стан відповідача. При визначенні суми аліментів, що будуть стягуватися, суд вважає можливим визначити розмір аліментів на утримання дитини у частці від доходу (заробітку) відповідача у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Оскільки позивач, [PERSON] звільнений від сплати судового збору щодо стягнення аліментів на утримання дитини, суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 992,40 грн. у дохід держави у порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved