Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з позовом про стягнення недоотриманої спадщини у вигляді страхових виплат. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилася спадщина, до складу якої, зокрема. повинні були увійти недотримані ним страхові виплати за період з 01 березня 2016 року по 22 жовтня 2020 року. У своїй відповіді відповідач повідомив, що за період з 01 березня 2016 року по день смерті [INFO] Копачевський [PERSON] за продовженням щомісячних страхових виплат до відділень управління виконавчих дирекцій ФССУ не звертався, тобто не скористався своїм правом на отримання страхових виплат за життя, тому суми які були йому нараховані, але не виплачені, відсутні. У зв`язку з тим, що відповідач не надав нотаріусу відомості щодо сум, які належали померлому за час життя, останнім не було зазначено у свідоцтві про право на спадщину суму спадщини у вигляді страхових виплат. У подальшому позивач повторно звернулася до Фонду з запитом про нарахування та виплату суми страхових виплат, яка увійшла до складу спадщини, про надання інформації про розмір заборгованості по страховим виплатам, належним [PERSON] , на що отримала відповідь, що з 01 березня 2016 року по 22 жовтня 2020 року страхові виплати не нараховувалися у зв`язку з тим, що [PERSON] з заявою про продовження страхових виплат не звертався, нарахування не проводилось і тому, на думку відповідача, невиплачені суми відсутні. Вважає такі дії відповідача незаконними, у зв`язку з чим просить суд визнати за нею право власності на грошові кошти, які входять до складу спадщини у вигляді страхових виплат за період з 01 березня 2016 року по 22 жовтня 2020 року, на одержання яких мав право [PERSON] ; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області здійснити нарахування страхових виплат [PERSON] за період з 01 березня 2016 року по 22 жовтня 2020 року з коригуванням заборгованості у зв`язку зі зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановлено ст. 34 Закону України «Про оплату праці»; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на їх користь страхові виплати в порядку спадкування за період з 01 червня 2016року по 22 жовтня 2020 року та судові витрати. Представником відповідача суду наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачем позовні вимоги [PERSON] не визнаються з наступних підстав. Потерпілий від нещасного випадку на виробництві [PERSON] перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Маріїнському районі Донецької області. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області є правонаступником відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Маріїнському районі Донецької області. Враховуючи, що 14.04.2014 року на сході України була розпочата антитерористична операція, законодавцем був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Місцем проживання потерпілого [PERSON] згідно з довідкою від 09.09.2015 року № 1455019669 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, було визначено: [ADDRESS] , заяви про передачу особової справи за місцем фактичного проживання від потерпілого [PERSON] не надходило. Документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Внутрішньо переміщені особи мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У разі чергової зміни фактичного місця проживання (перебування) особа, яка тимчасово переміщена, зобов`язана повідомити протягом 10 календарних днів з дати зміни місця фактичного проживання (перебування) робочий орган виконавчої дирекції Фонду, який здійснює їй страхові виплати. Частиною 10 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їх сімей, а в разі їх відсутності включаються до складу спадщини. Однак, діючим законодавством не передбачено нарахування щомісячних страхових виплат спадкоємцям. [PERSON] у встановленому порядку не звернувся до жодного територіального органу Фонду із відповідною заявою та необхідними документами для продовження раніше призначених щомісячних страхових виплат (із зазначенням номера рахунку та інших необхідних реквізитів банківської установи), а отже, говорити про наявність вини органу Фонду не можна, оскільки потерпілий за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому страхових виплат, не звернувся до відділень управління виконавчої дирекції Фонду із заявою та відповідним переліком документів про продовження страхових виплат як внутрішньо переміщена особа, не звернувся до судового органу з позовом про оскарження постанови Фонду щодо припинення страхових виплат. У зв`язку з чим у Фонду були відсутні підстави для нарахування [PERSON] щомісячних страхових виплат з 01.03.2016 року по день смерті [INFO] . У зв`язку з наведеним просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явилася, при зверненні до суду просила розглядати справу без її участі Представник відповідача у судовому засіданні 28.10.2022 року проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов. У судове засідання, призначене на 28.12.2022 року, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляд справи, представник відповідача не з`явилась, причини неявки не повідомила. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про зобов`язання нарахувати та виплатити страхові виплати підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 05 лютого 2021 року Центральним районним у місті Маріуполь відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Харків), [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] є дочкою померлого, що підтверджується її свідоцтвом про народження [NUMBER] та, відповідно, є спадкоємцем першої черги за законом, що врегульовано ст. 1261 ЦК України. Спадкова справа до майна померлого [PERSON] заведена приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Стадник О.О. за заявою позивача по справі [PERSON] . Відомостей щодо інших заяв від інших спадкоємців надана суду та досліджена у судовому засіданні спадкова справа не містить. За життя спадкодавцеві [PERSON] були призначені відповідні страхові виплати, що сторонами не оспорюється. Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються нормами загального та спеціального законодавства, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів. Так, преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я. Відповідно до пп. 1 п. 1 ст. 35 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхуванню від нещасного випадку підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах. Згідно ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Згідно статті 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством. Пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 637, пунктом першим якої встановлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. Крім того, постановою КМУ від 26.08.2015 № 636 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (09.09.2015 вступила в дію) внесені зміни щодо заміни слів «осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» на слова «внутрішньо переміщені особи» (далі - ВПО) та щодо встановлення строку дії довідки шість місяців з дати її видачі. Також внесені зміни щодо можливості подовження строку дії довідки на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа мала звернутися за фактичним місцем проживання до уповноваженого органу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Частинами 1-3 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну. Окрім цього, постановами Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Зазначені підзаконні нормативні акти регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які переселилися з районів проведення АТО. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Про необхідність соціального захисту осіб незалежно від того, чи перебувають вони на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або переселилися на підконтрольну Українській владі територію, ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Суд, аналізуючи вказані вище норми права, приходить до висновку, що незалежно від того чи є особа внутрішньо переміщеною особою або ні, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке права закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. В своєму рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що у разі якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Протоколу першого, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства. Як зазначив ЄСПЛ у зазначеному рішенні у справі "Пічкур проти України", право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Протоколу першого має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення ЄСПЛ у справі «Сук проти України» від 10 березня 2011 року). У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдови за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів у межах своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. В теперішній час, Держава Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. З огляду\~на викладене,\~суд доходить\~до висновку,\~що відповідач\~протиправно припинив\~нарахування страхових\~виплат [PERSON] , та, тим самим, зменшив склад спадщини, яка залишилася після його смерті, а тому [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] має право на отримання спірних сум у порядку спадкування. Таким чином, вимога [PERSON] про зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області здійснити нарахування страхових виплат [PERSON] за період з 01 березня 2016 року по 22 жовтня 2020 року підлягає задоволенню. Одночасно суд зауважує, що у зв`язку з припиненням нарахування відповідачем страхових виплат спадкодавцю, у судовому засіданні не встановлена конкретна сума страхових виплат, яка увійшла до складу спадщини, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на грошові кошти, які входять до складу спадщини у вигляді страхових виплат та їх стягнення є передчасними та задоволенню не підлягають. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати. Відповідно до ч. 7 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці». Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» закріплено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Отже, слід зробити висновок, що заявлена позивачем вимога щодо зобов`язання здійснити нарахування страхових виплат [PERSON] за період з 01 березня 2016 року по 22 жовтня 2020 року з коригуванням заборгованості у зв`язку зі зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановлено ст. 34 Закону України «Про оплату праці» є обґрунтованою, та підлягає задоволенню Отже, суд вважає за належне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial