Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду засобами поштового зв`язку з позовною заявою, отриманою судом 19.08.2022, уточнивши її 18.11.2022, в якій просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог позивач вказав, що йому на підставі договору дарування від 25.06.1993 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Окрім нього, за вказаною адресою зареєстровані його дружина [PERSON] , донька [PERSON] та неповнолітні онуки [PERSON] , [PERSON] . Відповідачка [PERSON] понад 10 років фактично не проживає у зазначеному житловому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має. Відповідачка добровільно припинила проживати у квартирі у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн у 2012 році. Діти відповідачки [PERSON] та [PERSON] , з 2012 року періодично мешкали як у позивача, так і у відповідачки у Королівстві Бахрейн, а з 06.02.2022 вилетіли з м. Харкова до м. Стамбул Туреччина, а звідти до Бахрейну , з метою постійного проживання зі своєю мамою [PERSON] . На даний час факт реєстрації місця проживання відповідачки та дітей у квартирі, що належить позивачу, порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, у зв`язку з чим [PERSON] вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 22.11.2022 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони, треті особи та їх представники не з`явилися. Представник позивача подав заяву, в якій просив розглядати справу за його та позивача відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , яка діє також в інтересах неповнолітніх, викликалася до суду шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання та в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. На електронну адресу суду надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог, у прийнятті якої ухвалою від 23.01.2023 відмовлено. Представником третьої особи Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради Зеленською Л. подано заяву, в якій вона просить проводити розгляд справи без залучення представника департаменту. Представником третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Заріцької А. подано заяву про проведення судового засідання за її відсутністю, у зв`язку зі службовою зайнятістю. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення сторін, подання відповідачкою заяви про визнання позову, суд вважає за можливим розглянути справу на підставі наявних доказів, за відсутністю учасників засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25.06.1993 [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., зареєстровано в реєстрі за №1-4415. Право приватної власності [PERSON] за даним договором дарування зареєстровано у КП «Криворізьке БТІ» 19.08.1993, реєстрова книга №12п сторінка 510 запис 510, що також підтверджується довідкою КП «Криворізьке БТІ» ДОР від 06.09.2018 №164726. За відомостями реєстру Криворізької міської територіальної громади від 27.07.2022 №12319, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 20.08.1988 зареєстрували шлюб. Від даних шлюбних відносин [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] після укладення шлюбу 09.08.2008 із [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Даний шлюб розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.04.2014. У шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , відповідно. Обсягом наданих документів вбачається, що відповідачка [PERSON] є донькою позивача, а неповнолітні [PERSON] та [PERSON] його онуками. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу, а саме з 2012 року, переїхавши на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн, куди 06.02.2022 виїхали і її неповнолітні діти, на підтвердження чого надав авіаційні квитки від 06.02.2022 на ім`я [PERSON] та [PERSON] за напрямком Харків-Станбул-Бахрейн. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ст. 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сім`ї, а саме донькою та онуками, у зв`язку з чим регулюються ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 711/4431/17, від 10.04.2019 у справі № 466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25.08.2020 у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). У даній справі відповідач та її діти були зареєстровані у квартирі, належній позивачеві, як члени його сім`ї - донька та онуки. Таким чином, відповідач набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, що є правом обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаному з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Натомість, як слідує з положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Позивач зазначає, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2012 року, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн, однак жодного доказу цьому суду не надано. Діти відповідачки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, а тому факт її непроживання у будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення права дітей користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрована їх матір. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed