Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

[PERSON] \~звернувся із\~позовними вимогами,\~які збільшив,\~до [PERSON] про стягнення коштів в розмірі 7050 доларів США, що складаються з 3000 доларів США основного боргу, 4050 доларів США відсотки за прострочення виконання зобов`язання. На обґрунтування позову посилається на те, що 04.11.2020 року позивач надав під позику відповідачу згідно з розписки 3000 доларів США під зобов`язання повернути до 15.12.2020року. Боргу відповідач не повернув, лише 21.10.2021року позивач сплатив йому 5300грн на картковий рахунок. Умовами розписки визначено що за неправомірне користування коштами сплачується 3% в день, загальний час прострочення склав 558днів з 16.12.2020року по 27.06.2022року, проте при визначенні суми нарахувань згідно ст.625 ЦК України заявлено період нарахування 45 днів, тому просить стягнути 4050 доларів США. Також зазначає, що оплата коштів 5300грн. 21.10.2021року не становить тіло боргу, а лише частково погашає розмір штрафних санкцій, стягнення яких на момент позову не вимагається. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, подано клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини: 04.11.2020 р. позичальником [PERSON] отримано від [PERSON] в позику кошти в сумі 3000 доларів США. Вказану суму грошових коштів зобов`язався повернути до 15.12.2020 р. Обов`язку щодо повернення грошових коштів у зазначений строк не виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналіз змісту ст. 509 ЦК України та ст. 11 ЦК України вказує на те, що зобов`язання можуть виникати на підставі договорів та інших правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~ Частиною ст. 1047 ЦК України вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз вказаної правової норми вказує на те, що позивач є кредитором у правовідношенні, в якому відповідач зобов`язаний повернути йому суму грошових коштів у розмірі 3000 доларів США. Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Факт наявності у позикодавця розписки від 04.11.2020р., однозначно вказує на невиконання останнім обов`язку щодо повернення отриманих в позику грошових коштів. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову від 16.01.2019 р. у справі №464/3790/16-ц, склала правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Висновок Верховного Суду про застосування норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України до подібних правовідносин, висловлений в постанові від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц підлягає до врахування згідно правил ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу України За таких обставин доведено факт укладення між сторонами договору позики, за яким [PERSON] повинен повернути суму коштів до 15.12.2020 р. Аналіз змісту ст. 510 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що позичальник є боржником у зобов`язанні щодо повернення суми коштів, переданої йому на виконання договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач повинен був виконати взяте на себе зобов`язання не пізніше 15.12.2020 р. Незважаючи на закінчення строку виконання зобов`язань, позичальником не здійснено повернення позикодавцю отриманих в позику коштів. Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Неповернення позивачу суми коштів у розмірі 3000 доларів США свідчить про допущення відповідачем порушення зобов`язання, яким, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробила правовий висновок про те, що іноземна валюта у спірних правовідносинах між сторонами договору позики може бути не тільки валютою боргу, а й валютою платежу без визначення в рішення суду грошового еквіваленту в гривні України. А конкретніше: «…Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті..» Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування - 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку умовами розписки визначено що за неправомірне користування коштами сплачується 3% в день від основної суми боргу. Передбачене частиною\~другою статті\~625\~ЦК України\~нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Враховуючи факт невиконання зобов`язання позичальником, підлягає стягненню 3%\~в день\~від основної\~суми боргу, загальний час прострочення склав 558днів з 16.12.2020року по 27.06.2022року, проте при визначенні суми нарахувань згідно ст.625 ЦК України заявлено період нарахування 45 днів, тому позивач просить стягнути 4050 доларів США, з розрахунку представленого позивачем. Також позивач зазначає, що умовами розписки у разі не повернення основної суми боргу до 15.12.2020року визначено суму штрафу у розмірі 50% від основної суми боргу. Вказує, що оплата коштів позичальником 5300грн. 21.10.2021року не становить тіло боргу, а лише частково погашає розмір штрафних санкцій, стягнення яких на момент позову не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 2 статті 15\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються такими\~засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями\~свідків.Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Станом на дату розгляду справи сторонами не подано, а судом не здобуто доказів повернення коштів. За даних обставин суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання\~ відповідачем зобов`язань, права позивача були порушені, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved