Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Везем Шиппінг», у якому просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між ним та відповідачем, укладений 14.02.2022, стягнути з ТзОВ « Везем Шиппінг» на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 440 731,95 гривень, суму інфляційних втрат в розмірі 3085,12 гривень, пеню в сумі 621432, 05 гривень, моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що позивач у пошуках потрібної моделі автомобіля для купівлі в мережі інтернет знайшов оголошення ТОВ « Везем Шиппінг» про продаж автомобіля потрібної йому марки. Він зателефонував до товариства та йому запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Укладення вказаної угоди відповідач аргументував необхідністю транспортування його з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача, та зазначив, що після внесення позивачем оплати по виставленому рахунку, ним будуть надані відповідні послуги з підбору авто на аукціоні в США, по доставці в Україну та розмитненню. Попередній договір йому був надісланий поштою, який позивач підписав та надіслав на адресу відповідача. З договором також був надісланий рахунок на оплату послуг від 14.02.2022. Таким чином, 14.02.2022 між сторонами було укладено попередній договір купівлі продажу транспортного засобу, згідно умов якого сторони погодили укласти договір купівлі-продажу на належний стороні -1 транспортний засіб до 30.06.2022. продаж автомобіля вчиняється за ціною 440 731,95 гривень, у тому числі ПДВ 73 455,32 гривні. Відповідно умов договору сторона 2 сплачує в день підписання цього договору у якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу в розмірі 440 731,95 гривень, у тому числі ПДВ 73 455,32 гривні. На виконання умов вказаного договору позивачем була сплачена обумовлена сума. Однак, відповідач не виконав умови договору та прострочив його виконання на 47 днів. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб відповідачу не належить і до теперішнього часу, право власності на нього відповідач не набув, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору. Позивач в усному порядку намагався вирішити конфлікт із відповідачем, але останні не повідомив його про конкретну дату, час та місце укладення основного договору. Укладаючи попередній договір позивач бажав настання реальних наслідків у виді якнайшвидшого отримання у власність автомобіля. У випадку повідомлення позивачу правдивої інформації про те, що автомобіль на час укладення попереднього договору не належить відповідачу , а також про те, що позивач не отримає автомобіль у власність в строки, передбачені договором, позивач ніколи не укладав би з відповідачем спірного договору. Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Таким чином, відповідач ввів позивача в оману, оскільки спонукав дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку позивач не погодився. Відповідач ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, а саме його наявності, належності відповідачу та поставки в майбутньому. Відповідач не вчиняв жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином. Уважає, що відповідач веде нечесну підприємницьку діяльність, а умови договору є несправедливими. Із аналізу пунктів 1.2, 2.1, 2.3 попереднього договору вбачається жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити всю вартість автомобіля транспортного засобу, в той час як обов`язок відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків із зволіканням з виконання такого взагалі не конкретизовані. Більше того, кінцевий термін укладення основного договору є непомірно тривалим ( 4 місяці). Зважаючи на вищевикладене, попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами, є нікчемним через введення позивача в оману щодо істотних його умов. Зазначив, що сплачена сума коштів згідно п.2.3 попереднього договору по своїй суті є авансом , то вона підлягає поверненню позивачу. Посилаючись на роз`яснення Верховного Суду України в листі 3 62-97 від 03.04.1997 відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, позивачем зроблено розрахунок інфляційних втрат. Позивачем також наведено розрахунок пені із посиланням на норми ч.5 ст. 10 Закону України « Про захист прав позивачів» та правову позицію Верховного Суду , викладену у постанові від 27.08.2020 у справ 587/823/19. Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач указав, що беззаперечно позивач зазнав моральної шкоди внаслідок дій відповідача. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв`язку із введенням себе в оману. Відповідно до ухвали суду від 22.08.2022 відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали суду від 17.10.2022 позовну заяву залишено без руху. 24.10.2022 позивачем подана заява з усуненням недоліків, вказаних в ухвалі суду від 17.10.2022. Відповідно до ухвали суду від 01.12.2022 у справі закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача, адвокат Гончаров В.М., подав через Електронний суд заяву про розгляд справи без його та участі позивача. На позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час , дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Правом на подання відзиву відповідач не скористався, а тому, враховуючи положення ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За вказаних обставин та зі згоди представника позивача суд 12.01.2023 постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи , судом установлені наступні обставини. 14.02.2022 між [PERSON] та ТОВ «Везем Шиппінг» укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №ПКП-12588 . Згідно з п. 1.1. - 1.2. попереднього договору сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний ТзОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки КІА, модель SORENTO SX, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , у строк до 30.06.2022. Відповідно до п. 1.3. попереднього договору ТзОВ «Везем Шиппінг» гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п. 1.1. цього договору, буде належати йому та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичним та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Сторона 2, надалі покупець, стверджує, що володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики ( п.1.4. договору). Згідно з п. 1.5. попереднього договору ТзОВ «Везем Шиппінг» здійснила придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з другою стороною , який жодних заперечень та претензій щодо придбання транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має. Відповідно до п. 1.6. попереднього договору з метою виконання умов договору ТзОВ «Везем Шиппінг» забезпечує викуп з оплатою транспортного засобу на онлайн-аукціоні автомобілів, організовує його доставку, транспортне оброблення, митне оформлення та сертифікацію самостійно або через третіх осіб. Згідно з п. 1.7. попереднього договору від умови здійснення правочину щодо придбання транспортного засобу у третьої особи (власника автотранспортного засобу) регулюються чинним законодавством держави, в якій придбається автомобіль. Згідно з п. 2.1. попереднього договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 440731,95 гривень, у тому числі ПДВ - 73455,42 гривні. На підставі п. 2.2. попереднього договору сторони домовилися про проведення розрахунків за цим договором: - покупець на умовах передоплати сплачує в день підписання цього договору ТОВ «Везем Шиппінг» в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок в розмірі 440731,95 гривень, у тому числі ПДВ - 73455,42 гривень; - порядок проведення розрахунків може бути змінений за взаємною домовленістю сторін за умови обов`язкової оплати покупцем в день підписання цього договору ТОВ «Везем Шиппінг» в якості завдатку більшої половини суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг». Відповідно до п. 2.7. попереднього договору сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Розділом 3 попереднього договору визначений порядок переходу права власності на транспортний засіб. Згідно з положеннями розділу 4 попереднього договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме 14.02.2022, і діє до 30.06.2022, або до укладання основного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідно до положень розділу 6 попереднього договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань ТзОВ «Везем Шиппінг» є не укладення основного договору та неотримання транспортного засобу покупцем після здійснення всіх платежів, передбачених розділом 2 цього договору. Не є невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань ТзОВ «Везем Шиппінг» невідповідність транспортного засобу заявленим продавцем (власником) на аукціоні характеристикам та стану. ТзОВ « Везем Шиппінг» надало відповідачу рахунок на оплату за вказаним договором на суму 440 731,95 гривень. 16.02.2022 [PERSON] сплатив на розрахунковий рахунок ТзОВ «Везем Шиппінг» 440 731,95 гривень за договором № 12588-Вш від 14.02.2022 ( платіжне доручення № 1 від 16.02.2022). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Указаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Позивач обґрунтовуючи свої вимоги, як на підставу недійсності попереднього договору посилався на положення ст. 19 ЗУ « Про захист прав споживачів», а саме на ведення нечесної підприємницької діяльності відповідачем, акцентуючи увагу на тому, що здійснення нечесної підприємницької діяльності, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукту наявність, поставка, а також подання у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, для здійснення свідомого вибору, та на норми ст. 18 наведеного закону, вказуючи на несправедливість умов договору, зокрема умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, сплати вартість завдатку у розмірі повної вартості автомобіля, в той час як обов`язок відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконання цього обов`язку не конкретизовані, непомірну тривалість договору, що слугує втраті для позивача актуальності. Підсумовуючи обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що правочин є нікчемним через введення його в оману щодо істотних умов договору. Норми ст. ст. 18 та 19 Закону України « Про захист прав споживачів» установлюють самостійні підстави недійсності договору. Відповідно норм ст. 18 наведеного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним; положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини шостої статті 19 ЗУ « Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частиною першою статті 19 Закону №3161-ІV нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. За змістом частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. У силу положень статті 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Такий висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі №755/3903/17. За правилами частини третьої ст. 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів того, що транспортний засіб, який є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, у відповідності до договору, суду не надано. Зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Також не вбачається будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачці, як споживачу. Твердження позивача, зазначене у позові, що умови спірного договору, передбачені п. 1.2, 2.1, 2.3, містять жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість завдатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, не відповідає дійсності, оскільки п. 2.4 цього договору передбачена можливість зміни порядку розрахунків із визначенням завдатку у розмірі половини суми вартості транспортного засобу. Також не відповідають дійсності твердження щодо неконкретизованості обов`язку відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконанням такого обов`язку, оскільки визначено строк укладення основного договору та дії спірного договору - 30.06.2022 (п. 1.2, 4.1 договору), а також передбачено можливість продовження цього терміну за згодою сторін (п. 4.3 договору), відповідальність за невиконання умов договору, яка передбачена чинним законодавством, зокрема за не укладення відповідачем основного договору та неотримання транспортного засобу позивачем. Щодо тривалості укладення договору, то у договорі чітко визначений строк укладення основного договору, з яким позивач погодився при його підписанні. Крім того, у позові зазначено як про нікчемність спірного договору, так і про його недійсність. Нікчемність договору обґрунтована тим, що він укладений через введення позивача в оману щодо істотних його умов. Однак, як убачається з досліджених судом доказів, відсутні підстави для висновку, що істотні умови спірного договору (предмет, ціна, порядок розрахунків, термін дії тощо) будь-яким чином вводили позивача в оману. При цьому, у п. 5.5 розділу 5 «Заяви та гарантії» договору зазначено, що сторони гарантують одна одній, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності. Наведені у позовній заяві аргументи щодо того, що спірний договір слід тлумачити як надання послуг дилера, через зміст п. 1.5 договору та те, що розрахунок вартості автомобіля складається із «вартості лоту+аукціонний збір; доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація», не доведені дослідженими судом доказами. Зокрема, суду не надано доказів, що зазначені складові є елементами розрахунку вартості автомобіля. При цьому, у п. 1.6 спірного договору йде мова про зобов`язання відповідача з метою виконання умов цього договору забезпечити викуп з оплатою транспортного засобу на онлайн-аукціоні автомобілів, організувати його доставку, транспортне оброблення, митне оформлення та сертифікацію. Крім того, позивач у позовній заяві сам зазначає, що представником відповідача йому повідомлено, що після оплати рахунку будуть надані послуги підбору авто з аукціону в США, по доставці в Україну та розмитненню. Укладення попереднього договору купівлі-продажу, предметом якого є майно , яке буде придбане, набуте продавцем у майбутньому не суперечить положенням ч.1 ст. 656ЦК України. Таким чином, [PERSON] не довів належними і допустимими доказами введення його в оману відповідачем та його нечесної підприємницької діяльності при укладенні оспореного договору, як і несправедливих умов, які б давали підстави для визнання його недійсним. Договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони на момент укладення цього договору не заявляли додаткових вимог щодо його умов. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] звертався до відповідача із заявами про роз`яснення йому умов попереднього договору, чи із заявами про відмову від договору. Отже, оспорюваний правочин укладений з дотриманням вимог статей 203, 635 ЦК України, а сторони погодили всі істотні умови договору, у тому числі передбачивши наслідки його невиконання, які передбачені нормами діючого законодавства, що не суперечать положенням частини другої статті 635 ЦК України. Разом із тим, відповідно до умов попереднього договору між сторонами, договір купівлі-продажу мав бути укладений 30 червня 2022 року, однак такий не укладений. За змістом ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Як убачається з матеріалів справи, основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, а відтак сплачена позивачем сума в розмірі 440 731, 95 гривень є авансом, а тому за законом підлягає поверненню особі, яка її сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору. Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа №639/9339/16ц), від 01 вересня 2020 року (справа №522/15584/17), від 17 червня 2021 року (справа № 711/5065/15ц). Щодо вимог про стягнення пені на підставі ч.5 ст. 10 ЗУ « Про захист прав споживачів». У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (абзац перший частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів"). Тлумачення абзацу 1 частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 587/823/19. Суд, у відповідності до положень ст. 13 ЦПК України, розглядає справу в межах заявлених вимог. Ураховуючи наведене, оскільки попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу не є договором, визначеним у наведеній нормі права, вимоги про стягнення пені на підставі ч.5 ст. 10 ЗУ « Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягають. Щодо інфляційних втрат. Відповідно до положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). У силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Тобто, у відповідача з 01.07.2022 виникло грошове зобов`язання з повернення сплаченого авансу за попереднім договором перед позивачем. А тому є правомірним стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат, у заявленій сумі позивачем, у порядку ст. 625 ЦК України. Вимог про стягнення 3% у порядку ст. 625 ЦК України позивачем не заявлені. Щодо стягнення моральної шкоди. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Разом із цим, позивач, посилаючись на те, що він зазнав душевних страждань та переживань внаслідок дій відповідача, введення його в оману, всупереч вимогам процесуального закону не довів обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, зокрема, те, що йому було завдано моральну шкоду, не обґрунтував її розмір й причинний зв`язок між шкодою й діями відповідача. З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для задоволення вимог [PERSON] у частині відшкодування моральної шкоди, так як позивач не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18); від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20); від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (провадження № 61-446св21); від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20 (провадження № 61-12540св21) . Щодо судових витрат. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи , покладається у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звернувся до суду із позовом про захист прав споживача, то він звільнений від сплати судових витрат, тому із відповідача підлягають стягненню судовий збір на користь держави в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України. Відповідно ціни позову, яка складає 1070254,12 гривень ( яка складається із сум, які просить стягнути позивач 1065254,12 гривень + 5000,00 гривень моральної шкоди ), позивач мав би сплатити 1% від ціни позову, відповідно до положень п.1 ч.2 ЗУ « Про судовий збір», що складає 10702,54 гривень. Оскільки судом задоволено 41,47 % позову із відповідача підлягає стягненню 4467, 24 гривень судового збору. До інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу ( ч.3 ст.133 ЦПК України), та такі підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами ( ч.2 ст.137 ЦПК України). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати на правову допомогу позивачем підтверджені договором про надання правової допомоги №13 від 03.08.2022 , укладеним між адвокатом Пікуліним Р.М., адвокатом Гончаровим В.М. та Логостаєвим С.М., відповідно п.2.9 якого визначено фіксований розмір гонорару 5000,00 гривень, меморіальним ордером № @2РL460896 від 02.08.2022 про сплату коштів за договором про надання правової допомоги № 13 від 03.08.2022, ордером серії АА № 1226713, виданим 08.08.2022 адвокатом Гончаровим В.М. на підставі договору про надання правової допомоги № 13 від 03.08.2022 . Ураховуючи, що судом задоволено 41,47 % позовних вимог, із відповідача підлягає стягненню 2087,00 гривень, понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial