Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

30 вересня 2022 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання батьківства в якому просить суд визнати його, громадянина України [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] , яка народилася у місті Краснодар Краснодарського краю Російської Федерації. Свої вимоги мотивує тим, що він в 2003 році познайомився з [PERSON] , громадянкою Російської Федерації. З 2004 року вони почали проживати разом і вести спільне господарство, жили сімейним життям без реєстрації шлюбу. В 2013 році відповідач тимчасово виїжджала до Російської Федерації до міста Краснодар для відвідування родичів. [INFO] народила доньку, [PERSON] . Вказав, що на момент народження доньки сторони не перебували в шлюбі, а відповідач знаходилася на території Російської Федерації самостійно, в них не було можливості подати спільну заяву батьків, щоб зазначити в свідоцтві про народження [PERSON] інформацію про позивача як батька дитини, а тому в графі «батько» в свідоцтві про народження [PERSON] інформація про батька відсутня. Проте, по-батькові [PERSON] записана як « [PERSON] » за ім`ям позивача. Після повернення відповідача з Російської Федерації в травні 2013 року сторони продовжили жити сімейним життям, разом виховували доньку та в червні 2013 року охрестили її в місті Києві в храмі Андрія Первозванного. 16 червня 2021 року сторони одружилися в місті Києві. З огляду на вказане, позивач просить позовні вимоги задовольнити. 30 вересня 2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 03 жовтня 2022 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідача. 23 листопада 2022 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.11.2022 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, проте як вбачається з позовної заяви, просить розглядати справу у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про визнання позову з якої вбачається, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення останніх. Також, просить розглядати справу у її відсутність. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 2004 року сторони почали проживати разом і вести спільне господарство, жили сімейним життям без реєстрації шлюбу. [INFO] відповідач народила доньку - [PERSON] в місті Краснодар Російської Федерації. Як вбачається з свідоцтва про народження, в графі «батько» інформація відсутня. Як вбачається з свідоцтва про шлюб, 16.06.2021 позивач і відповідач одружилися в місті Києві. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В статті 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися. За змістом ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зі змісту заяви, наданої відповідачем суду вбачається те, що вона позов визнає у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом пешої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов в повному обсязі, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову, що складає 496 гривень 20 коп.

Outcome: approved