Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-09 00:00:00

21 листопада 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Шосткинського відділу державної виконавчої служби у Шосткинському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить зняти арешт з належного їй на праві приватної власності нерухомого майна квартири [ADDRESS] (далі Квартира-1), який був накладений постановою слідчого СУ УМВС України в Сумській області від 12.02.2009 та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (номер запису про обтяження 7602144 від 16.02.2009). В обґрунтування позову зазначено, що 11 серпня 1990 року між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюбу у Гожській сільській раді Гродненського району Гродненської області Білоруської Радянської Соціалістичної Республіки. 26 травня 1997 року позивач за власні кошти, які належали їй особисто до реєстрації шлюбу, придбала однокімнатну Квартиру-1, яка була зареєстрована за нею у Конотопському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстраційній книзі №61 за реєстровим №2987 від 29 травня 1997 року. 01 лютого 2011 року вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області [PERSON] було засуджено за ч. 4 ст. 190, 69 КК України до чотирьох\~ років позбавлення волі з конфіскацією майна. Під час розслідування кримінальної справи стосовно чоловіка позивача слідчим слідчого управління УМВС України в Сумській області 12 лютого 2009 року винесено постанову якою накладений арешт на Квартиру-1. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 20 травня 2015 року за [PERSON] визнано право приватної власності на Квартиру-1 як на таку яка була придбана за кошти, що належали їй особисто до шлюбу з [PERSON] . Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 12 грудня 2018 року [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування Квартирою-1 та знятий з реєстрації за адресою. 22 листопада 2022 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій роз`яснено учасникам, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу роз`яснено право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 22 листопада 2022 року разом із позовною заявою та додатками до неї було надіслано відповідачу Шосткинського відділу державної виконавчої служби у Шосткинському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, представнику вручено 20 грудня 2022 року. (а.с.20) 27 грудня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначено, що арешт на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , був накладений постановою Слідчого управління УМВС України в Сумській області від 12.02.2009, в рамках кримінальної справи. У подальшому кримінальну справу було закінчено і справу, в порядку ст. 232 Кримінально-процесуального кодексу України (у редакції 1960 року), направлено до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області. Судом було ухвалено вирок у справі, питання щодо зняття арешту з вищезазначеної квартири не вирішувалось. Звертає увагу на те, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду прийнятої 11.09.2019 у справі №504/1306/15-ц викладено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Таким чином, у разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України), особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України та є ефективним. Разом з тим чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства. (а.с.22, 23) Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі, також не надходили. Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Договору від 26 травня 1997 року посвідченого в цей день приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Даниленко Є.С. та зареєстрованого у реєстрі за №507, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Право власності на Квартиру-1 зареєстровано за [PERSON] в Конотопському міжміському бюро технічної інвентаризації, реєстрова книга №61. (а.с.7) Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №29146025 сформованого 07.11.2014, вбачається, що право власності на Квартиру-1 зареєстровано 07 листопада 2014 року за №495422459110 за [PERSON] Форма власності - приватна. Розмір частки - 1/1. Номер запису про обтяження 7602144 дата державної реєстрації 16.02.2009. Вид обтяження - арешт нерухомого майна. (а.с.9) Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області винесеним 01 лютого 2011 року у справі №1-10 2011р., [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено покарання чотири роки позбавлення волі з конфіскацією майна. (а.с.10) Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] , виданим 4 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка реєстраційної служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №20 від 04 березня 2014 року. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвища: йому [PERSON] , їй [PERSON] . (а.с.11) Із рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 20 травня 2015 року у справі 589/959/15-ц, вбачається, що визнано за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , яка була придбана [PERSON] за кошти, що належали їй особисто до шлюбу з [PERSON] . (а.с.12, 13) Із рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 12 грудня 2018 року у справі №589/3267/18, вбачається, що визнано [PERSON] , та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . (а.с.14) Із інформації наданої Шосткинським відділом державної виконавчої служби у Шосткинському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) 21 липня 2022 року за №56868/18.17-31, вбачається що відповідно до даних з автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі документи відносно [PERSON] , як боржника, станом на 27.07.2022 на виконанні у відділі не перебувають. (а.с.15) Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства та вказала наступне. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17). Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц). Арешт на нерухоме майно позивача було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи правову позицію Верховного Суду та обставини, що арешт на належне [PERSON] нерухоме майно накладене за правилами КПК України 1960 року та залишилося не знятим за цим кодексом після розгляду кримінальної справи, спір про звільнення майна з-під арешту підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, суд враховує також той факт, що нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року Законом №475/97, положеннями протоколів № 2, 4, 7, та 11 до Конвенції, та положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (ч.1, 2 ст. 319, ст. 321) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений законом, зокрема, шляхом припинення правовідношення чи дії, яка порушує право. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першої статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року, за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на вищезазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах незавершеного провадження у кримінальній справі. КПК України 1960 року не передбачає застосування слідчим, прокурором процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що в межах даного позову, позивачем доведено, що інших власників Квартири-1 окрім позивача не існує. Позивач має намір вільно розпоряджатися своїм майном - Квартирою-1, який набула в порядку купівлі-продажу, проте через наявність заборони позбавлена можливості це зробити, що порушує її права, як власника. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на нерухоме майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого остання позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном - Квартирою-1 на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved