Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] , 23 березня 2018 року звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що 05.08.1987 року, батьку [PERSON] - [PERSON] , на родину з чотирьох осіб, а саме: батька [PERSON] (основний квартиронаймач), матір [PERSON] , синів (позивача) - [PERSON] та відповідача - [PERSON] , виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер №1375 серія 01 на житлове приміщення - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею - 43,59 кв.м. До 1999 року всі разом з родинами, мешкали в зазначеній квартирі та були зареєстровані в ній. В грудні 1999 року, через сварки та конфлікти з боку відповідача, а також застосування фізичної сили до позивача та його дружини, позивач з родиною вимушений був виїхати та проживати за адресою: [ADDRESS] , але в квартирі [ADDRESS] постійно залишалася за позивачами одна кімната, в якій знаходяться їх меблі та особисті речі та позивачі мали вільний доступ до квартири та допомагали батькам сплачувати комунальні послуги. [INFO] померла мати - [PERSON] , а [INFO] помер батько - [PERSON] . Після смерті батька, між позивачем [PERSON] та братом - [PERSON] , почали виникати суперечки щодо поділу спадкового майна - автомобіля, речей та самої квартири, хоча вона на даний час не приватизована. Відповідачем [PERSON] без згоди позивачів в лютому 2018 року було замінено замки на вхідних дверях, новий комплект ключів від вхідних дверей відповідачами позивачам не надано, з приводу чого позивачі зверталися з заявами до ДОП СП Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Домовитись з відповідачами щодо мирного вирішення конфлікту не можливо, внаслідок чого позивачі вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Просили суд: усунути [PERSON] , [PERSON] , неповнолітній [PERSON] перешкоди в користуванні житловим приміщенням- квартирою [ADDRESS] , житловою площею - 43,59 кв.м., шляхом вселення в указану квартиру; виділити в користування [PERSON] , [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] жилу кімнату №7 площею 18,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2018 року цивільна справа розподілена головуючому судді Волошину Є.В., ухвалою якого від 04 квітня 2018 року відкрито провадження у справі. Не погодившись з ухвалою про відкриття провадження у справі 10.05.2018 року [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою . Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпровської області від 18 липня 2018 року ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишена без змін. 20.08.2018 року з апеляційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року про відкриття провадження звернулася [PERSON] . Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишена без змін. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строк на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 року цивільна справа розподілена і визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 08 квітня 2019 року прийнято справу до провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 20.08.2018 року з апеляційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року про відкриття провадження звернулася [PERSON] . Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишена без змін. 06.06.2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, які втратили право на користування житловим приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилалися на те, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі та відповідачів по справі. Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] починаючи з грудня 1999 року і до теперішнього часу (майже 19 років) фактично не проживають в квартирі. Не проживання відповідачів підтверджується актами про не проживання особи від 18.09.2017 року, 25.12.2017 року, 22.05.2018 року. Реєстрація відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] чинить позивачам перешкоди в праві вільного користування та розпорядження квартирою, а саме вони вимушені сплачувати за відповідачів кошти за комунальні послуги - користування газопостачанням, водопостачанням, електроенергією, тому вони вимушені звернутися з позовом до суду. На підставі ст.319, ч.2 ст. 405 ЦК України просили суд: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] таким, яким втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] , таким, який втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2018 року справа №202/3197/18 розподілена судді Зосименко С.Г., ухвалою судді від 22 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді Зосименко С.Г. від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Не погодившись з ухвалою про відкриття провадження за вказаною позовною заявою відповідачем [PERSON] 08 січня 2019 року подано апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 13 лютого 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2018 року залишено без змін. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Кухтіна Г.О. від 25 лютого 2019 року справу прийнято до провадження. 03 травня 2019 року через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Олійник О.А. надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження цивільної справи №202/3197/18 та цивільної справи, яка розглядається в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська головуючий суддя Слюсар Л.П., справа № 202/1402/18, провадження № 2/202/218/2019, за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення. Ухвалою Індустріального районного суду від 06 травня 2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Олійник О.А. про об`єднання в одне провадження цивільних справ - задоволено. Об`єднано в одне провадження справу № 202/3197/18, провадження № 2/202/293/2019 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, із справою № 202/1402/18, провадження № 2/202/218/2019 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення. Об`єднаній справі присвоєно № 202/1402/18. 23.12.2019 року від представника відповідачів - адвоката Ткачука А.А. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , [PERSON] в якій вказав, що позовні вимоги, про вселення та встановлення порядок користування житловим приміщення не визнають. Вказав, що починаючи з грудня 1999 року і до теперішнього часу (майже 19 років) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що реєстрація [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] чинить відповідачам (позивачам за їхнім позовом) перешкоди в праві вільного користування та розпорядження квартирою, а саме: вони вимушені сплачувати за них кошти за комунальні послуги, [PERSON] неодноразово прохав відповідачів добровільно знятися з реєстрації. Спочатку було повне порозуміння і зазначені особи дали згоду на добровільне зняття з реєстрації, але згодом громадянка [PERSON] , яка являється рідною донькою [PERSON] за те, щоб вона надала свою згоду на зняття з реєстрації забажала сплати грошей у розмірі 7000 дол. США, але отримала відмову. Просив в позові відмовити. 29.01.2020 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив в якій вказав, що дійсно, через сварки та конфлікти з сім`єю брата [PERSON] , а також через застосування фізичної сили, як до нього так і дружини та через хвилювання за батьків, він із сім`єю змушений був виїхати та проживати за адресою: [ADDRESS] , однак до смерті батька, до [INFO] року у нього та членів його сім`ї був вільний доступ в квартиру та за ними постійно залишалася одна кімната. Ніяких суперечок до смерті батька з приводу користування ними квартирою, або позбавлення його та членів його сім`ї права на житлову площу в зазначеній квартирі ніколи не виникало, оскільки ні він, ні його діти, іншого житла не мають, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Після смерті батька з грудня 2017 року по лютий 2018 року між [PERSON] та відповідачем рідним братом [PERSON] відбувалися суперечки з приводу користування спірною квартирою і лише після того, як відповідач змінив замок і не надав ключів він з родиною вимушений був звернутися до суду. Зазначив, що збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме до цього житла, в якому він виріс, одружився, де народилися та зростали його діти - він ставиться, як до свого постійного місця проживання. І примусили його залишити вказане житлове приміщення - лише після смерті батька [INFO] , змінивши замки на вхідних дверях. Оскільки іншого житла він не має і втрата житла, яке вважав своїм постійним місцем проживання, є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. 04.02.2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подана уточнена позовна заява в якій визначені сторони по справі та на підставі ст.319, ч.2 ст. 405 ЦК України просили суд: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] таким, яким втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] , таким, який втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] [INFO] такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивачі за основним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах дитини [PERSON] та представник позивачів підтримали свої позовні вимоги з підстав викладених у позові та просили суд відмовити в об`єднаній позовній заяві [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з підстав наведених в відповіді на відзив. Відповідачі за основним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник позовні вимоги не визнали та просили суд задовольнити позовну заяву за їх об`єднаним позовом. Відповідач за об`єднаним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заяв та клопотань до суду не надійшло. Свідок [PERSON] , знайомий [PERSON] з 2018 року, вказав, що його знайомий попрохав зробити ремонт в квартирі в якій проживала його донька з чоловіком. Він в лютому 2018 року зустрівся з [PERSON] , з метою проведення ремонту він оглядав квартиру, яку [PERSON] відкрив своїми ключами. В квартирі присутніх нікого не було. Пізніше [PERSON] йому повідомив, про те, що він не має доступу до квартири. Свідок [PERSON] , чоловік позивачки, розповів про те, що він з дружиною [PERSON] відвідували її дідуся, який проживав в спірній квартирі до листопада 2017 року. На початку 2018 року він з дружиною хотіли зробити ремонт кімнати та бажали проживати в квартирі, в якій зареєстровані його дружина та донька. Іншого житла у них не має. Свідок [PERSON] , сусідка, знайома з [PERSON] з 2001 року. Мешкає в квартирі [ADDRESS] з 2003 року. До 2014 року бачила [PERSON] у дворі будинку та [PERSON] , який приходив до дідуся в гості. Їй відомо, що [PERSON] із сім`єю проживає за іншою адресою. Свідок [PERSON] , знайомий сторін, з [PERSON] знайомий з 1993-1994 року, в той період часу [PERSON] проживав по [ADDRESS] [PERSON] переїжджати в іншу квартиру, однак час переїзду не пам`ятає. Останній раз був в спірній квартирі на похоронах батька [PERSON] . Після похорон батька [PERSON] не пускає [PERSON] в квартиру. Свідок [PERSON] , дружина [PERSON] , повідомила про те, що вона з чоловіком та його батьками проживала в спірній квартирі 11 років та була зареєстрована в ній. Після одруження в 1995 році [PERSON] разом з дружиною та донькою переїхали проживати також в квартиру [ADDRESS] . В квартирі стало некомфортно проживати, так були черги на кухню, ванну кімнату, були конфлікти між сторонами. В 1999 році її сім`я переїхала проживати в квартиру, яка була придбана нею за договором купівлі-продажу, але за чоловіком залишилася кімната в квартирі. До смерті батька чоловіка, вони вільно заходили в квартиру та у них були ключі від замка вхідних дверей. Після смерті батька чоловіка, його брат змінив замки на вхідних дверях та не надає ключі від них. Оскільки їх не пускали в квартиру, то вони вимушені були звертатися до правоохоронних органів. Свідок [PERSON] , теща [PERSON] , повідомила суду про те, що у доньки є квартира на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , кума [PERSON] , розповіла про те, що вхожа в квартиру з 1986 року. В 1990 році народилася [PERSON] її похресниця. Коли [PERSON] було рік [PERSON] зі своєю сім`єю став проживати в двокімнатній квартирі, яка була куплена на ім`я дружини [PERSON] . [PERSON] їй говорила про те, що дві тисячі доларів на придбання квартири дав [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] [PERSON] займала маленьку кімнату, в залі проживали [PERSON] та [PERSON] , а батько [PERSON] займав третю кімнату. У [PERSON] не було своєї кімнати. Чому [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі лише в 2005 році їй не відомо. Їй відомо, що [PERSON] хотів відремонтувати кімнату після смерті батька, щоб в ній проживала його донька. Свідок [PERSON] , сусідка, яка проживає в квартирі [ADDRESS] , повідомила про те, що вселилася вона в квартиру в 1987 році. В спірній квартирі проживає [PERSON] із родиною. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вона бачила, коли вони приходили в гості до батька та дідуся [PERSON] . В квартирі ніколи не була. Свідок [PERSON] , сусідка, яка проживає в квартирі [ADDRESS] , суду повідомила про те, що до 1999 року в спірній квартирі проживали [PERSON], а саме: батько, мати та два сина. Один із синів купив квартиру та виїхав. В спірній квартирі була один раз в 2018 році, коли складали акт про не проживання. [PERSON] приходив в гості до батька. Хто і коли змінив замки у вхідних дверях в квартиру їй не відомо. Свідок [PERSON] , сусідка, повідомила про те, що живе в квартирі [ADDRESS] з 2000 року. Добре знала батьків [PERSON] , ходила і ходить в гості, останній раз була два тижні тому. [PERSON] не знає і ніколи не бачила. Зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] вимагав у брата гроші за квартиру. Про конфлікти між братами їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] , сусідка , яка проживає в квартирі [ADDRESS] , повідомила суд про те, що з 2000 року проживає в квартирі, спілкувалася з [PERSON] , яка їй в 2018 році розповіла про те, що сім`я брата подала позов до суду про вселення. [PERSON] і її сім`ю не бачила ніколи. Свідок [PERSON] , сусідка , яка проживає в квартирі [ADDRESS] , вказала, що буває дома незначний проміжок часу, оскільки графік роботи з 08.00 до 21-00 години та сусідів бачить не часто. В квартирі сусідів не була. 06.01 2023 року відповідачі за основним позовом та позивачі за об`єднаним позовом та їх представник не з`явилися в судові дебати. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином під розписку. Заяв та клопотань до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України приймаючи до уваги що представником відповідача надано відзив на позовну заяву, відповідачі та представник відповідача надавали пояснення в судовому засіданні, тому суд вважає проведення судових дебатів за відсутності відповідачів та їх представника. Суд, заслухавши позивачів, представника позивачів, відповідачів, представника відповідачів, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги за основним позовом та позовні вимоги за об`єднаним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з ордером на житлове приміщення №1375 серії 01, виданим 05 серпня 1987 року виконавчим комітетом Індустріального райради народних депутатів м. Дніпропетровська, [PERSON] на родину з 4 чоловік ( [PERSON] - основний квартиронаймач; [PERSON] - дружина; [PERSON] - син; [PERSON] - син) надана трикімнатна квартира, житловою площею 43,59 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до експлікації приміщення, квартира [ADDRESS] , зальною площею 60,4 кв.м., житловою 43,5 кв.м. складається з: 1- коридор - 5,1 кв.м., 2- ванна -2,0 кв.м., 3 - туалет -1,1 кв.м., 4- кухня - 7,6 кв.м., 5- кладовка -0,4 кв.м., 6 - житлова - 12,4 кв.м., 7- житлова 18,1 кв.м., 8 - кладовка - 0,7 кв.м., 8- житлова -13,0 кв.м. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] . Після смерті якого до спадкового майна відкрита спадкова справа № 4/2018, номер у спадковому реєстрі №61824937. Відповідно до довідки №3891 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 05.03.1993 року; [PERSON] з 23.12.2005 року; [PERSON] з 11.09.1987 року; [PERSON] з 11.01.1991 року; [PERSON] , [INFO] з 19.01.2016 року; [PERSON] з 26.10.1998 року, [PERSON] з 23.12.2005 року (після одруження [PERSON]). Факт не проживання відповідачів за об`єднаним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з грудня 1999 року, підтверджується наданим позивачам за об`єднаним позовом копіями Актів про не проживання, складених головною правління ОСББ від 18.09.2017 року, від 25.12.2017 року та від 22.05.2018 року. Щодо позовних вимог за об`єднаним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з застосування до правовідносин норм матеріального права ст.391, ч.2 ст. 405 ЦК України, то суд виходить з наступного. В судовому засіданні безспірно встановлено, що квартира [ADDRESS] не приватизована та не є власністю позивачів та спірні правовідносин не регулюються ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 487/5887/17 (провадження N 61-8424св20) зазначено, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім`ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців За правилами ст. 71 ЖК Української РСР у справах про визнання наймача або членів сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов`язковим є з`ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин». Відповідно до ст.107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братами та разом з родинами зареєстровані в спірній квартирі. Заперечуючи проти позовних вимог за об`єднаним позовом відповідач [PERSON] вказував, що під час проживання в спірній квартирі, із сім`єю брата склалися конфліктні відносини, які перешкоджали його сім`ї користуватися квартирою, тому його сім`я в 1999 році була вимушена виїхати з квартири, однак саме до цього житла, в якому він виріс, одружився, де народилися та зростали його діти він ставиться, як до свого постійного місця проживання. Вказане місце реєстрації зазначалося ним та членами його родини при оформленні всіх документів, як своє фактичне місце проживання та адреса для кореспонденції. [PERSON] разом з родиною, а саме з дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] та сином [PERSON] виїхали зі спірної квартири в 1999 році в двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка була придбана на [PERSON] , та не проживали в спірній квартирі, про що не заперечували сторони та підтверджено показами свідків допитаних в судовому засіданні, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] вказали суду що [PERSON] та його сім`ю в спірній квартирі не бачили. Також сторонами не заперечувався факт, того що до смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та був основним квартиронаймачем, між сторонами за 18 років не виникало конфліктів та не порозумінь щодо користування спірною квартирою та у [PERSON] та його родини були ключі від вхідних дверей в квартиру та вільний доступ до квартири, та лише після смерті батька [PERSON] , проживаючим в квартирі [PERSON] були замінені замки на вхідних дверях та відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] створено перешкоди [PERSON] та його дітям в користуванні квартирою, про що також не заперечували сторони по справі та підтверджено показами свідка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Створення перешкод позивачам за основним позовом у вільному доступі до житла, в якому вони зареєстровані та до смерті батька та діда мали вільний доступ до користування житлом підтверджується Висновками ДОП СП Індустріального ВП ДВП №1851 від 27.01.2018 року, №3492 від 16.02.2018 року та №4981 від 03.03.2018 року. Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження щодо об`єкта право власності за [PERSON] , [PERSON] не зареєстровано. В судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири виїхали в 1999 році на інше місце проживання, з причин неможливості спільного проживання, однак не втратили інтерес до житлового приміщення квартири [ADDRESS] , протягом 18 років питання щодо зняття їх з реєстрації не порушувалося. Після смерті [PERSON] відповідачі чинять перешкоди в користуванні квартирою. Також в судовому засіданні встановлено, що позивачі за основним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] в спірній квартирі не проживали та фактично між сторонами наявний конфлікт в реалізації права на приватизацію житла. Позивачі за об`єднаним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернувшись до суду з позовом щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, посилались на те, що між сторонами в 1999 році була домовленість про те, що відповідачі добровільно знімуться з реєстрації після сплати їм грошових коштів за їх частку квартири та ними частково сплачені кошти для зняття з реєстрації відповідачів, однак суд критично відноситься до даних тверджень, оскільки це не є предметом позову, та позивачами належними та допустимими доказами не доведено факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Щодо визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням то суд виходить з наступного, що малолітні обмежені у праві самостійно обирати місце свого проживання. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я , в якому вона проживаєю (частина четверта статті 29 ЦК України). Малолітня [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована в спірній квартирі з 2016 року. Підстава її реєстрації у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набули право користування цим житлом на законних підставах. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження№ 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку, що сам факт непроживання відповідачів за об`єднаним позовом у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Щодо позовних вимог за основним позовом [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] про вселення та виділення в користування жилої кімнати №7 площею 18,1 кв.м., то суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.63 ЖК Української РСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо) Згідно зі ст.48 ЖК Української РСР Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Статтею 47 ЖК Української РСР встановлена норма жилої площі в Україні в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Суд приймає до уваги покази свідка [PERSON] , яка повідомила суду про визначений порядок користування спірною квартирою, яка вказала, що в квартирі [ADDRESS] маленьку кімнату займала [PERSON] , в залі проживали [PERSON] та [PERSON] , а батько [PERSON] займав третю кімнату. У [PERSON] не було своєї кімнати. . Позивачі же за основним позовом просять вселити та виділити в користування кімнату площею 18,1 кв.м., яку займають [PERSON] та [PERSON] . Однак позивач [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] з якою проживають за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] , з яким мають малолітню доньку [PERSON] , та позов щодо вселення та виділення в користування житлової кімнати, як встановлено в судовому засіданні є фактично спором щодо грошової компенсації частки квартири, тому виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивачів. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об`єктивності та достатності для вирішення справи по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачів за основним позовом та позовні вимоги позивачів за об`єднаним позовом задоволенню не підлягають в повному обсязі. В частині відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачам відмовлено в позові то судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed