Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Місце проживання відповідачів зареєстровано за вказаню адресою, втім, відповідачі в ньому ніколи не мешкали, їх речі в будинку відсутні. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, [PERSON] є сином покійного чоловіка позивача, [PERSON] є сином позивача, реєстрація відповідачів за вказаною адресою була формальною в свій час та необхідна для влаштування на роботу, втім, на даний час відповідачі в позасудовому порядку не знімаються з місця реєстрації, витрати по утриманню житла не несуть, комунальні послуги не сплачують, позивач не має змоги оформити субсидію. В окремо наданій суду заяві представник позивача просила суд про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, встановлено, що рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 05.11.2021 р. у справі №629/5335/21 (2/629/1482/21) за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок літ. «А-1» плошею 34,4 кв.м загальною площею 61,6 кв.м, з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 6-8). 10.12.2021 р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на зазначене вище нерухоме майно зареєстровано за позивачем, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). Місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано з 19.08.2005 р.; місце проживання [PERSON] зареєстровано з 30.10.2018 р. (а.с. 10). Позивачем наданий за підписом сусідів від 25.07.2022 р. акт, відповідно до якого сусіди підтверджують, що відповідачі не мешкають у буд. [ADDRESS] , їх речей в будинку не має (а.с. 11). Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 05.11.2021 р. у справі №629/5335/21 (2/629/1482/21) за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок літ. «А-1» площею 34,4 кв.м загальною площею 61,6 кв.м, з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 6-8). 10.12.2021 р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на зазначене вище нерухоме майно зареєстровано за позивачем, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). Місце реєстрації відповідачів зазначено: [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано з 19.08.2005 р.; місце проживання [PERSON] зареєстровано з 30.10.2018 р., що підтверджується Витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №249 від 18.01.2022р. (а.с.10). При цьому, як зазначає позивач, [PERSON] є її рідним сином, а [PERSON] є рідним сином померлого чоловіка позивача. Отже відповідачі є членами сім`ї власника житлового будинку у розумінні ч. 2\~ст.\~64\~ЖК України та ст. 156 ЖК України,\~в силу\~яких,\~до членів\~сім`ї власника\~будинку (квартири)\~належатьдружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод (надалі\~по тексту\~Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі\~Gillow\~v.\~the\~U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos\~v.\~Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини \~ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно\~\~з Конвенцією\~поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див.\~рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Відповідно до ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Як убачається із змісту позовної заяви, в обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 71, 72 ЖК України, та зазначає, що відповідачі не проживають у спірному будинку більш ніж 6 місяців. Проте, статті 71, 72 Житлового кодексу України, якими керувався позивач, регулюють правовідносини користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Разом із тим, судом встановлено, що спірний будинок має інший правовий статус - приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями регулюється\~главою 6 ЖК України\~та відповідними нормами\~ЦК України. Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані\~ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Як зазначається позивачем у позовній заяві, відповідачі у будинку не мешкають з 25 липня 2022 року, з позовом позивач звернувся 01.08.2022 р. (дата на штемпелі поштового конверту а.с. 28), тобто на день звернення до суду відповідачі не мешкали у спірному будинку шість днів. Отже на момент пред`явлення позову ще не сплинув річний термін передбачений\~ст. 405 ЦК України, протягом якого за відповідачами зберігається право користування жилим приміщенням, а відтак відсутні законні підстави визнавати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. З урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку про відмову в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачеві в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду із позовом, відшкодуванню не підлягає та залишається за рахунок позивача.

Outcome: dismissed