Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

23 вересня 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА", ТЦ №32 "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА" про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що 21 грудня 2021 року працівниками ТЦ №32 "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА" (Харківська обл., смт Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, 8) йому було відмовлено у придбанні товарів, чим порушено його права як споживача. Факт порушення його прав призвів до того, що позивачу довелося змінити звичний спосіб життя та приділити особистий час на вирішення питання щодо відстоювання прав, що позивач розцінює, як нанесену йому моральну шкоду. У зв`язку із викладеним, позивач просить суд визнати факт порушення працівниками ТЦ №32 "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА" його прав та стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 280 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2022 року цивільну справу № 753/11105/22 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 27 вересня 2022 року. 24 жовтня 2022 року від позивача надійшла заява про можливість розгляду справи у його відсутність. Ухвалою суду від 30 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання 10 листопада 2022 року о 10:00 год. Судове засідання 10 листопада 2022 року було відкладено на 20 грудня 2022 року на 15:30 год. з метою надання стороні відповідача часу на подання відзиву на позовну заяву. 14 листопада 2022 року на адресу суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 54028). Разом з відзивом на позовну заяву надійшло клопотання про поновлення строку на його подання, з урахуванням воєнного стану в країні, постійних відключень електричної енергії, перебої у роботі АТ «Укрпошта» через повітряні тривоги та відключення електроенергії. Суд, вивчивши доводи клопотання та обґрунтування причин пропуску строку на подання відзиву, враховуючи кількість днів, на яку був пропущений строк, ухвалив визнати поважними причини пропуску для подання відзиву на позов, поновити строк для подання відзиву та прийняти відзив до матеріалів справи. 06 грудня 2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 58701). Разом з відповіддю на відзив позивач надав пояснення щодо визначеного ним розміру моральної шкоди, зазначивши при цьому, що сума моральної шкоди вже перевищує заявлені 280000 грн, а тому він залишає за собою право підвищення суми моральних збитків. При цьому, позивач не подавав заяви про збільшення позовних вимог у формі та строки, визначені нормами ЦПК України, враховуючи розгляд справи у спрощеному позовну провадженні. Крім того, у резолютивній частині відповіді на відзив, позивач просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 280000 грн. 6 грудня 2022 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 20 грудня 2022 року від представника відповідача-1 надійшло клопотання (вх. № 61700) про відкладення судового засідання на іншу дату з метою надання заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року відкладено розгляд справи за клопотанням представника позивача на 23 січня 2023 року. 26 грудня 2022 року та 4 січня 2023 року до суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи електронного доказу на флеш-накопичувачі. 12 січня 2023 року до суду від відповідача надійшли заперечення. У судове засідання 23 січня 2023 року учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи попередні заяви позивача про можливість розгляду справи у його відсутність, зважаючи на надані учасниками справи заяви по суті спору, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явились. Суд, дослідивши матеріали справи, та долучені до неї докази, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи таке. Як вбачається із позовної заяви, позивач 21 грудня 2021 року приїхав до ТЦ № 32 "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА" (далі - ТЦ № 32) за адресою: Харківська обл, смт Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, 8 для купівлі продуктів харчування та подарунків. Під час його намагання просканувати товар на касі самообслуговування, його дії були зупинені працівником ТЦ, та було відмовлено у продажі обраних ним товарів у зв`язку з відсутністю у нього захисної маски. Також працівники ТЦ викликали працівників поліції, які розмовляли з ним у грубій формі, не знімали захисні маски та не пред`явили посвідчення. Працівники ТЦ також розмовляли з ним в грубій формі, директор ТЦ повідомила, що заблокує його картку клієнта. Позивачем визнано обставину, що він під час відвідування ТЦ № 32 за адресою: Харківська обл, смт Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, 8 був без засобів індивідуального захисту. На відео, яке було долучено позивачем до матеріалів справи на флеш-накопичувачі та досліджено судом, не зафіксовані події відмови позивачу у купівлі обраних товарів. В той же час представник відповідача у відзиві на позов не заперечував факту відмови позивачу у купівлі обраних ним товарів, через відсутність у нього засобів індивідуального захисту. Право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу встановлено статтею 49 Конституції України. В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико -санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. Відповідно до п. 2-3. Розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641«Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 1 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.№ 211Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 20 травня 2020 р.№ 392Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пунктом 10 зазначеної Постанови КМУ на території України на період дії карантину забороняється: 1) перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно; Вказана норма, за висновками суду, не є обмеженням конституційних прав особи, є профілактичним заходом, затвердженим на виконання», який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване статтями 27,49 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Згідно із частиною першою статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування. Судом встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України, якими введено та продовжено карантин на території України, зокрема Постанова Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641«Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», офіційно опубліковані, а тому є чинними. Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 з 17 червня 2021 року на території України, були запроваджені "зелений", "жовтий", "помаранчевий" та "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення. Так, пунктом 22 Постанови № 1236 встановлено з 17.06.2021 р. на території України "зелений" рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого, зокрема забороняється: «1) перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального Захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно; 9) діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів, у яких: здійснюється обслуговування покупців без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання (через вікна видачі, тераси тощо)» В той же час, у разі встановлення "жовтого", "помаранчевого", чи "червоного" рівня епідемічної безпеки додаткові протиепідемічні заходи встановлюються до обмежувальних протиепідемічних заходів "зеленого" та попереднього рівня. 6 грудня 2021 року Регіональною комісією з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської області було введено в дію обмежувальні протиепідемічні заходи, передбачені для «жовтого» рівня епідемічної небезпеки, відповідно до яких, зокрема також забороняється: «2.1 перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно» та «2.9. діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів, у яких: здійснюється обслуговування покупців без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання (через вікна видачі, тераси тощо». Вказане підтверджується Протоколом № 29 від 30.11.2021 року Регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської області. Дія обмежувальних протиепідемічних заходів, передбачених для «жовтого» рівня епідемічної небезпеки на території Харківської області в грудні 2021 року також підтверджується Протоколом № ЗО від 10.12.2021 року та Протоколом №31 від 20.12.2021 року Регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Харківської області. Відповідно до пп. "є" ч. 1 ст. 46 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 року № 4004-ХІІ: «До підприємств, підприємців, установ, організацій, які порушили санітарне законодавство, застосовуються такі фінансові санкції: за допуск особи у громадські будинки, споруди, де здійснюється обслуговування населення, та громадський транспорт у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби ССЛ/І0-19, спричиненої коронавірусом БАКЗ-Со?-2, без попередження, донесеного в будь-якій формі та в будь-який спосіб, про необхідність одягнути засіб індивідуального захисту органів дихання, зокрема респіратор або захисну маску, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовлені самостійно, та/або за відсутність реагування на перебування в таких місцях осіб без вдягнутих засобів індивідуального захисту (усне уауваження про необхідність одягнути засіб індивідуального Захисту, припинення обслуговування, виклик представника Національної поліції з повідомленням про адміністративне правопорушення) юридична особа, фізична особа - підприємець сплачують штраф у розмірі від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян» Як зазначив відповідач - 1 у відзиві на позов при вході до ТЦ № 32 було вивішене попередження, що вхід без захисної маски або респіратора заборонений. Попри це, окрім табличок біля входу у ТЦ № 32 відбувалося оповіщення щодо заборони перебування в приміщенні без масок та інших засобів захисту. Діяльність відповідача 1 полягає у здійсненні продажів відвідувачам торгового центру. Таким чином, положення, яке встановлює заборону на діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів, "у яких здійснюється обслуговування покупців без одягнутих засобів індивідуального захисту" означає, що відповідач 1 не мав права обслуговувати клієнтів без одягнутих засобів індивідуального захисту. Якщо позивач вважає, що при прийнятті постанов КМУ про введення та продовження карантину на території України, порушено порядок їх прийняття, то відповідно до частини восьмої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» може оскаржити їх до суду. Докази такого суду не надані. Крім того, у п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020у справі 1-14/2020 (230/20 за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зазначено, що під час розгляду Конституційним Судом України цієї справи Кабінет Міністрів України постановою «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 17 червня 2020 року № 500 вніс зміни до назви Постанови № 392, пункту 3 Постанови № 392, виклавши його в новій редакції, абзац шостий пункту 6 Постанови № 392 виключив. Крім того, згідно з пунктом 2 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року № 641, пункти 2-8, 11, 12, 12-1-12-3, 13-16 Постанови № 392 визнано такими, що втратили чинність. Враховуючи наведене, Конституційний Суд вказаним рішенням закрив конституційне провадження у цій справі в частині відповідності Конституції України(конституційності) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 Постанови № 392, пунктів 10, 17 Порядку згідно з пунктом 5 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України» - у зв`язку з втратою чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України. Постановою головного державного санітарного лікаря України № 17 від 09.05.2020 затверджено Тимчасові рекомендації щодо організації протиепідемічних заходів при торгівлі продовольчими (окрім ринків) та непродовольчими товарами на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Ці Тимчасові рекомендації розроблені з метою протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) під час торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та повинні враховуватися суб`єктами господарювання з метою запобігання ускладненню епідемічної ситуації. Допуск відвідувачів та перебування у закладі дозволяється лише у респіраторі або захисній масці, так щоб були покриті ніс та рот. Таким чином, відмова в обслуговуванні на касі ТЦ № 32 є правомірною з огляду на наявність певних обмежень, якими встановлена заборона перебувати у громадському місці, зокрема у вказаному ТЦ, без засобів індивідуального захисту (маски або распіратора), вдягненого належним чином. Встановлена Кабінетом Міністрів України вимога щодо перебування у громадських місцях з використанням заходів індивідуального захисту є лише профілактичним заходом, а не обмеженням конституційних прав. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 41-42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №331/5054/15-ц зроблено висновок, що «відповідно до частин першої і третьої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів (див. постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц)». У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц (провадження № 61-28712св18) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 698 ЦК України та вказано, що «законодавець встановив пріоритет ЦК України в регулюванні договору роздрібної купівлі-продажу; у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів». За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша - третя статті 698 ЦК України). Тлумачення вказаних норм дозволяє стверджувати, що по своїй юридичній суті договір купівлі-продажу є імперативно оплатним. Сторони договору купівлі-продажу можуть домовитися про ціну або про спосіб її визначення, або ж буде застосовуватися механізм передбачений статтею 632 ЦК України. За встановлених обставин справи, відсутні підстави стверджувати, що позивач та відповідач досягли згоди про укладення договору купівлі-продажу. Крім того, згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною п`ятою статті 633 ЦК України визначено, що актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Відповідно до частини четвертої статті 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22 липня 2020 року та подальшими постановами Кабінету Міністрів України включно до часу виникнення спірних правовідносин (21 грудня 2021 року), встановлено правила перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті для усіх без виключення осіб із застосуванням засобів індивідуального захисту. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2ст. 13 ЦК України). Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивача як споживача при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ним вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом. Враховуючи те, що не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивача, не доведено протиправність дій відповідачів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог до відповідачів про визнання порушеними права позивача у відмові продажу йому товарів. Окрім того, суд враховує позицію Верховного Суду стосовно належного здійснення своїх прав та обов`язків, а саме, викладену у постанові № 754/5841/17. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати; враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, використовуючи різноманітність цивільного законодавства, наявність власних цивільних прав, вочевидь зловживаючи ними, вимагав до себе привілейованого становища порівняно з іншими особами, що зобов`язані виконувати і виконували положення законодавства. Стосовно вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 280000 грн суд зазначає таке. Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Позивач просить стягнути на свою користь моральну шкоду в сумі по 280000 грн, обґрунтовуючи вказану вимогу тим, що він 21 грудня 2022 року витратив свій час та гроші для обрання подарунків близьким, проте протиправні дії відповідача, через які він не зміг придбати обрані подарунки, призвели до страждань та переживань, крім того, він був змушений витрачати час та гроші та купівлю інших подарунків в інших не звичних для нього місцях; виклик працівників поліції, погрози заблокування його картки також призвели до страждань, через затримку у ТЦ він не зміг вчасно відвезти свою матір до лікаря, що також призвело до надмірних хвилювань, та змусили звернутися до суду, що порушило звичайний ритм життя. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити, що звернення до суду є правом учасника цивільних правовідносин, яке використовується ним на власний розсуд. Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, а така презумпція має визначатися лише законом. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до відповідачів про визнання порушеними права позивача у відмові продажу йому товарів та з огляду на те, що відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою, вона не підлягає задоволенню. Судові витрати компенсуються відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed