Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про повернення дитини, обґрунтовуючи його тим, що 08 травня 2018 року між нею, громадянкою України [PERSON] , та громадянином Російської Федерації [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві (свідоцтво серії [NUMBER] від 08 травня 2018 року), про що було зроблено актовий запис № 686. 01 травня 2018 року відповідач отримав тимчасову посвідку на проживання в Україні, згідно з якою зареєстрованим місцем проживання відповідача є [ADDRESS] . Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим (повторно) Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) 15 жовтня 2020 року. У період 2018-2020 роки подружжя проживало в Україні. Відповідач часто їздив до своєї країни - Російської Федерації, оскільки він не був громадянином держави походження дитини. Там проживають його матір та сестра та знаходиться місце його роботи. Дитина постійно знаходилась під опікою позивачки. 03 лютого 2020 року Позивачка надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон з України до Російської Федерації з метою відпочинку дитини в період з 04 лютого 2020 року до 04 травня 2020 року у супроводі Відповідача. Після спливу зазначеного строку Відповідач не повернув дитину Позивачці, посилаючись на неможливість перетину кордонів через пандемію Ковід-19. Позивачка розуміла, що на той час, через карантинні обмеження, Відповідач мав проблеми з поверненням дитини, та весь час перебування дитини з відповідачем намагалася підтримувати зв`язок за допомогою телефонних засобів та соцмереж. Завжди давала зрозуміти, що чекає на повернення її додому в Україну. Коли ситуація з перетином кордонів стабілізувалася, Позивачка знову почала просити повернути дитину в Україну. В переписці Позивачка всіляко закликала Відповідача не затягувати із поверненням дитини, не чекати другої хвилі пандемії і робити все задля повернення дитини, пропонувала маршрут, просила якнайшвидше брати білети і повернути дитину матері. Тим не менше, Відповідач не давав ніякої конкретної інформації щодо дитини і його планів щодо її повернення і лише маніпулював Позивачкою. Батько перевозив дитину без відома та дозволу матері і в інші країни також, повністю ігноруючи будь-які її батьківські права. Фактично, він викрав дитину і може в будь-який момент змінити її місце та країну перебування, і тоді матері вже буде набагато складніше встановити принаймні приблизне їх розташування. Зі слів Відповідача, який утримує дитину у себе, у травні 2020 року він отримав дозвіл на тимчасове проживання дитини у Російській Федерації терміном на 3 роки. Позивачка не знала про його наміри, своєї згоди не давала. У 2020-2021 роках були неодноразові спроби Відповідача схилити Позивачку до надання дозволу на отримання дитиною російського громадянства. Позивачка кожного разу відмовляла. Через вищезазначені обставини стосунки між Позивачкою та Відповідачем значно погіршилися. Відповідач почав погрожувати тим, що не збирається повертати дитину до України. 01 квітня 2021 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/16713/20 шлюб між Позивачкою та Відповідачем було розірвано. Станом на день подання позову, Відповідач не повернув дитину до її постійного місця проживання. Точне місце перебування Відповідача з дитиною невідоме. За даними родичів Відповідач з дитиною перебувають за адресою: [ADDRESS] . Дитина на даний час проживає у квартирі площею 45 квадратних метрів. У зазначеній квартирі зареєстровано ще 6 людей, включаючи Відповідача, його матір, сестру, та 3-х дітей сестри. Дитина з моменту народження і до виїзду з Відповідачем до Російської Федерації постійно проживала у с. Петропавлівська Борщагівка, Київська область, Україна. До дитини постійно приїжджали його родичі, дарували подарунки. Дитина росла в любові, оточена рідними і близькими, до яких він був прив`язаний з раннього дитинства. У нього склалося звичне коло спілкування. Питаннями розвитку і навчання дитини займалася Позивачка, побутовий догляд здійснювався також Позивачкою, зокрема: грала з дитиною в інтелектуальні та спортивні ігри, читала йому казки, прищеплювала йому необхідні навички поведінки в колективі. Матеріальних труднощів Позивачка не відчуває, вона має постійне місце роботи, постійний дохід, який отримує від підприємницької діяльності, як фізична особа підприємець [PERSON] , що дозволяє їй піклуватися належним чином про дитину. Вона любляча і турботлива мати. Позивачка ніколи не давала своєї згоди або будь-якого схвалення на настільки тривале перебування та незаконне утримання дитини в Російській Федерацій. Позивачка, даючи нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд сина в Російську Федерацію в супроводі Відповідача на відпочинок в період з 04 лютого 2020 року до 04 травня 2020 року, не мала ніяких підстав підозрювати Відповідача в протиправних намірах. До того ж протягом періоду незаконного утримання дитини позивачка постійно робила зусилля з мирного врегулювання ситуації по отриманню інформації про здоров`я та стан дитини, про умови його життя шляхом неодноразових спроб додзвонитися відповідачу, звернень до державних органів. Враховуючи вищевикладене, Позивачка бажає, щоб її малолітня дитина негайно повернулася в Україну з Російської Федерації, де її незаконно утримує батько. На підставі наведеного, Позивач просила суд: - визнати незаконним утримування дитини - [PERSON] ( [INFO] ) [PERSON] на території Російської Федерації; - зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] ( [INFO] ) до постійного місця проживання ( [ADDRESS] ). Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 04 травня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 16 вересня 2022 року на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач пояснив, що він з лютого 2020 року і по теперішній час проживає разом з сином на території Російської Федерації, за місцем його проживання: [ADDRESS] . З 05 лютого 2020 року позивач не спілкувалась з дитиною, не телефонувала сину, не цікавилась станом його здоров`я. На пропозиції приїхати та побачитися з сином, позивач відповідала відмовами. Самостійно вивезти дитину на територію України він не мав можливості, у зв`язку з пандемією і оголошенням на території РФ надзвичайної ситуації та обмеження авіасполучення з Україною. У травні 2020 року у нього закінчився термін дії посвідчення на проживання на території України, у зв`язку з чим можливість привезти дитину була втрачена. Він не перешкоджає спілкуванню сина з матір`ю, а навпаки пропонував позивачу зустрітися для спілкування з сином на території Туреччині, Білорусії. Але позивачка відмовлялась. На даний час їхній син є громадянином РФ, проживає більше двох років з батьком, відвідує дитячий дошкільний заклад, у нього склався побут та розпорядок дня. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 19 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 02 листопада 2022 року відповідач направив на електронну адресу суду клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 02 листопада 2022 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 369/15068/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення дитини до набрання законної сили рішенням Головінського районного суду м. Москви у цивільній справі № 02-5423/2022 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів було відмовлено. В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача надав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги позивач підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві (свідоцтво серії [NUMBER] від 08 травня 2018 року), про що було зроблено відповідний актовий запис № 686. В період спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане (повторно) Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) 15 жовтня 2020 року. Згідно Довідки про реєстрацію особи громадянином України № 6952 від 10 вересня 2018 року [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Київ, згідно Рішення УДМС України в Київській області від 10 вересня 2018 року набув громадянства України на підставі ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до Законодавства України зазначена особа є громадянином України з 31 липня 2018 року. У період з 2018 року по 2020 рік подружжя проживало в Україні, дитина постійно знаходилась у звичній для неї обстановці під опікою матері. Відповідно до Заяви від 03 лютого 2020 року [PERSON] надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон з України до Російської Федерації з метою відпочинку свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в період з 04 лютого 2020 року до 04 травня 2020 року включно у супроводі громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , який гарантував повернення дитини в Україну по закінченню вказаного у заяві строку. Після спливу зазначеного строку відповідач не повернув дитину в Україну. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року у справі № 369/16713/20 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 686, розірвано. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статі 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її права, установлених Конституцією України, Конвенцією про правам дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1,2 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (надалі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статі 9 Конвенції, держави учасники забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батько жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року. Для \~ Російської Федерації набула чинності з 01 червня 2012 року. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування (стаття 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей). При цьому під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Право піклування в контексті Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Відповідно до частини першої статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, покладається саме на особу, яка незаконно перемістила дитину на територію іншої держави та/або незаконно її утримує. Зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, відповідає пункту 1 статті6і статті8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, висловлених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини [PERSON] конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Під час судового розгляду встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , до лютого 2020 року проживав в Україні разом з обома батьками. Відповідач у відзиві пояснив, що, що він з лютого 2020 року і по теперішній час проживає разом з сином на території Російської Федерації, за місцем його проживання: [ADDRESS] . Самостійно вивезти дитину на територію України він не мав можливості, у зв`язку з пандемією і оголошенням на території РФ надзвичайної ситуації та обмеження авіасполучення з Україною. У травні 2020 року у нього закінчився термін дії посвідчення на проживання на території України, у зв`язку з чим можливість привезти дитину була втрачена. В зв`язку з чим, [PERSON] проживав з батьком на постійній основі та 19 серпня 2021 року набув громадянство РФ. Таким чином встановлено, що відповідач одноособово змінив місце проживання малолітньої дитини сторін за відсутності згоди на це позивача. Під час судового розгляду не встановлено відомостей, які б свідчили про неможливість повернення дитини до держави постійного проживання за станом здоров`я у зв`язку з будь-якими медичними протипоказаннями. Обставин, які б свідчили про те, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної шкоди, або іншим чином створить для неї нетерпиму обстановку, судом не встановлено. Крім того, судом враховано, що позивачем не надавалось згоди на виїзд сина сторін на постійне місце проживання до Російської Федерації. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду на переміщення дитини можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. У рішенні «Карлсон проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що при вирішенні справ про повернення дитини до держави її постійного проживання за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, неправильним є покладення на особу, яка вимагає повернення дитини, обов`язку доведення тієї обставини, що вона не надавала дозволу або\~мовчазної згоди на переміщення і утримання дитини на території іншої держави. Відповідач стверджує, що на момент виїзду в РФ, він мав намір повернутися до України проте через дію непереборної сили закриття кордонів у зв`язку з пандемією Covid-19 не мав змоги цього зробити. Вказане не дає можливості стверджувати, що позивач надав згоду на переміщення дитини до іншої країни на постійне місце проживання і був обізнаний про відсутність наміру відповідача повертати дитину до України. Під час судового розгляду не було надано доказів на підтвердження того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем її проживання в Україні, не було достатнім для її нормального розвитку і було їй на шкоду, а повернення її до місця постійного проживання суперечитиме її інтересам. Також під час судового розгляду учасниками справи не надано доказів, які вказували на те, що існує серйозний ризик того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Що стосується доводів відповідача про те, що дитина прожила з матір`ю близько 1,5 роки, в той час як за місцем проживання батька більше 2 років і дитина прижилася у новому середовищі, суд вважає їх необґрунтованими. Так, постійне перебування дитини матір`ю забезпечує дитині стабільність психоемоційного розвитку та адаптації до умов життя, що є вкрай важливим, враховуючи вік дитини. Суд враховує, що відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, неповнолітній [PERSON] , не повинен, за відсутності виключних обставин у даних правовідносинах, бути розлученим зі своєю матір`ю, що є значною перешкодою для її участі у вихованні малолітньої дитини у випадку неповернення дитини, тобто важливою обставиною, що безпосередньо впливає на права дитини в плані забезпечення материнської опіки.\~ За таких обставин, наявні підстави стверджувати, що утримання малолітнього [PERSON] на території Російської Федерації здійснене батьком без згоди матері, що порушує її право на піклування про дитину, а тому повернення дитини до України має легітимну мету, передбачену Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, таке повернення відповідає інтересам дитини, яка народилась в Україні та без згоди матері утримується батьком на території Російської Федерації. При цьому обом з батьків, враховуючи інтереси дитини та інтереси їх самих, доцільно здійснювати права піклування про дитину. Судом не встановлено обставин, що передбачені Конвенцією, які можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того відповідно до ст. 19 Конвенції жодне з рішень, прийнятих відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не можна вважати таким, що вирішує будь-яке питання про піклування. Тобто, рішення про повернення дитини не може позбавити права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину. Виходячи з викладеного, під час судового розгляду встановлено, що відповідач одноосібно без згоди матері прийняв рішення про зміну місця проживання неповнолітньої дитини, обставини того, що піклування про дитину за місцем її проживання в Україні не було достатнім для її нормального розвитку і було їй на шкоду, а повернення її до місця постійного проживання суперечитиме її інтересам, не доведені, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , підлягає поверненню до місця постійного проживання в Україні. На п. 5 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої дитини [PERSON] до місця постійного проживання в Україні. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved