Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким визнати за нею, позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер її батько, [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої окрім іншого майна також входить домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вона, позивач спадщину прийняла фактом спільного проживання і реєстрації разом зі спадкодавцем в спадковому домоволодінні. Однак, при зверненні до нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на спадкове майно. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 20.12.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 09.01.2023 року о 09:00 годині (а.с.23), про що повідомлено сторін по справі (а.с.24). У підготовче засідання призначене на 09.01.2023 року: - позивач не прибула, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлена відповідно до вимог чинного законодавства. Подала суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність (а.с.52). - представник відповідача про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином (а.с.24 на звороті), до суду не прибув. На електронну пошту суду за підписом голови Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Бойчева П.Д. надіслано заяву про визнання позовних вимог та проведення судового розгляду у відсутність представника відповідача (а.с.54). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входив [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За період з 1991 року по теперішній час рішення Каракуртською та/або Василівською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння - не приймалося. В силу зазначених вимог, [PERSON] є одноособовим власником зазначеного домоволодіння як член колгоспного двору, однак спадкодавець в силу певних обставин за час свого життя не оформив належним чином право власності на спадкове майно. [INFO] помер [PERSON] , батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.07.2018 року, актовий запис №490 (а.с.34, 53). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є його донька - [PERSON] . Родинні відносини спадкодавця та спадкоємця підтверджуються свідоцтвом про народження виданим повторно серії [NUMBER] , виданим Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 15.11.2011 року, актовий запис №16 (а.с.8). Згідно довідки про склад сім`ї Василівської сільської ради Болградського району Одеської області за №400/02-17 від 12.12.2022 року на день смерті [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] окрім померлого була зареєстрована донька - [PERSON] (а.с.9). Так, з матеріалів спадкової справи №98/2022, надісланої приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтаревим В.В., щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.28-51) вбачається, що [PERSON] , донька померлого подала заяву від 09.08.2022 року про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька (а.с.29), та 10.11.2022 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку (а.с.48). Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належне батьку домоволодіння, нотаріусом відмовлено на підставі постанови від 13.12.2022 року у зв`язку з відсутністю у спадкодавця [PERSON] правовстановлюючого документу, що підтверджує його право власності на нерухоме майно (а.с.17, 50). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України визначають положення щодо черговості спадкування за законом. Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] , будучи донькою спадкодавця, являється спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги після смерті батька на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набула право на це майно, тобто на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивача цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved