Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-10 00:00:00

Позивач Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення коштів за навчання у розмірі 145 014 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликається на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 09 серпня 2011 року №19 наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» №617 від 10 серпня 2011 року [PERSON] зараховано студенткою першого курсу медичного факультету університету. На виконання вимог Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №992 від 22 серпня 1996 року та Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25 грудня 1997 року, 01 вересня 2011 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» та відповідачем укладено угоду №93 про підготовку фахівця з вищою освітою. За умовами вказаної угоди студент зобов`язується прибути після закінчення ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» на навчання в інтернатуру відповідно до направлення та пройти повний курс навчання згідно програми; по закінченню навчання в інтернатурі прибути на місце працевлаштування згідно призначення і відпрацювання не менше трьох років; у разі відмови їхати за направленням на навчання в інтернатурі або за призначенням на місце працевлаштування відшкодувати університету вартість навчання та суму отримання стипендії. Згідно наказу ректора Університету №45 (ДМ) від 12 лютого 2014 року відповідач змінила прізвище на « [PERSON] » на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 вересня 2013 року. На виконання умов укладеної угоди згідно Протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» у червні 2017 року, від 01 грудня 2016 року, відповідачку було направлено на роботу в УОЗ Тернопільської ОДА, КУ «Теребовлянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря. Відповідачка звернулася до голови Комісії з працевлаштування випускників ректора Університету із заявою від 19 червня 2017 року з проханням видати оформлене у МОЗ України направлення на роботу в УОЗ Тернопільської ОДА, КУ «Теребовлянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря. 18 липня 2017 року відповідачка отримала направлення на роботу №36 від 20 березня 2017 року в УОЗ Тернопільської ОДА, КУ «Теребовлянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря, про що свідчить її особистий підпис у журналі обліку направлень на роботу випускників. Відповідно до наказу ректора ТНМУ від 26 червня 2017 року, відповідачці присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. Згідно з наказом МОЗ України №1353 від 12 червня 2019 року «Про зміну найменування та затвердження статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (нова редакція)», Державному вищому навчальному закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» змінено найменування на Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України. Надалі університетом з`ясовано, що [PERSON] прийнято на 1,0 ставки посади лікаря-інтерна загальної практики-сімейної медицини Теребовлянської АЗПСМ №1 з 01 серпня 2017 року. У період з 08 березня 2019 року по 04 січня 2022 року відповідачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Виконання програми підготовки в інтернатурі призупиняється у разі виходу у відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами або відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 10 лютого 2022 року університет отримав листа від директора Комунального некомерційного підприємства Теребовлянської міської ради «Теребовлянський регіональний центр первинної медико-санітарної допомоги» за №33 від 09 лютого 2022 року про те, що [PERSON] , лікаря-інтерна Теребовлянської АЗПСМ №1 звільнено з роботи 05 січня 2022 року у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Так, представник позивача вважає, що вказані дії свідчать про те, що відповідачка відмовилася відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і, як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету Університету за державним замовленням випуску 2017 року, вартість навчання становить 91 677,90 гривень. Згідно довідок про доходи №07/1246 та №07/1247 від 23 травня 2022 року, за період навчання відповідачки у ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» з вересня 2011 року по серпень 2015 року відповідачці було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 36\~836,10 гривень та в період з вересня 2015 року по червень 2017 року в розмірі 16\~500 грн, загальний розмір становить 53\~336,10 грн. З метою досудового врегулювання спору 01 червня 2022 року та 15 серпня 2022 року Університетом було надіслано відповідачу вимогу про виконання зобов`язання. На даний час будь-якої відповіді від відповідачки не надходило. За вказаних позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місця розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а представник позивача не заперечила проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Як вбачається з витягу з наказу за №617 по Тернопільському державному медичному університету імені І.Я. Горбачевського від 10 серпня 2011 року, на підставі рішення приймальної комісії від 09 серпня 2011 року за №18 [PERSON] зараховано студенткою першого курсу медичного факультету. 01 вересня 2011 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» та [PERSON] укладено угоду №93 про підготовку фахівця з вищою освітою. За умовами вказаної угоди студент зобов`язується прибути після закінчення Університету на навчання в інтернатуру відповідно до направлення та пройти повний курс навчання згідно програми; по закінченню навчання в інтернатурі прибути на місце працевлаштування згідно призначення і відпрацювання не менше трьох років; у разі відмови їхати за направленням на навчання в інтернатурі або за призначенням на місце працевлаштування відшкодувати університету вартість навчання та суму отримання стипендії. Згідно наказу ректора ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» за №45 (ДМ) від 12 лютого 2014 року, студентці ІІІ курсу 7 групи медичного факультету, спеціальність «Лікувальна справа» [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з одруженням. Згідно Протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» (медичний факультет 2017 рік випуску), а також на підставі заяви відповідачки від 19 червня 2017 року, постановлено направити [PERSON] як молодого спеціаліста на роботу в УОЗ Тернопільської ОДА, КУ «Теребовлянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар. Окрім цього, направлення на роботу за №36 було вручене відповідачці особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст за 2017 рік. Як убачається з витягу із наказу ректора ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» за №155 (ДМ) від 26 червня 2017 року, [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. Наказом ректора\~ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» від 26 червня 2017 року № 155(ДМ) «Про випуск лікарів» [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. З витягу з наказу директора КНП Теребовлянської міської ради «Теребовлянський регіональний центр первинної медико-санітарної допомоги» за №67 від 01 серпня 2017 року, [PERSON] прийнято на 1,0 посади лікаря-інтерна загальної практики-сімейної медицини Теребовлянської АЗПСМ №1 з 01 серпня 2017 року з оплатою згідно штатного розпису. Як слідує з витягу з наказу директора КНП Теребовлянської міської ради «Теребовлянський регіональний центр первинної медико-санітарної допомоги» про надання відпустки за №36 від 07 березня 2019 року, [PERSON] , лікарю інтерну, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Період відпустки з 08 березня 2019 року по 04 січня 2022 року. Відповідно до витягу з наказу директора КНП Теребовлянської міської ради «Теребовлянський регіональний центр первинної медико-санітарної допомоги» про припинення трудового договору (контракту) за №73 від 04 лютого 2022 року, [PERSON] звільнено з 05 січня 2022 року з роботи у Теребовлянській АЗПСМ №1 з посади лікар-інтерн у зв`язку з прогулом без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням [PERSON] , випуску 2017 року, вартість навчання останньої становить 91 677,90 гривень. Як слідує з довідки про доходи довідкою за №07/1247 від 23 травня 2022 року, виданої Тернопільським національним медичним університетом імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, загальна сума виплаченої [PERSON] стипендії за період з вересня 2011 року по серпень 2015 року становить 36 836,10 гривень. Згідно довідки про доходи №07/1246 від 23 травня 2022 року, виданої Тернопільським національним медичним університетом імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, загальна сума виплаченої [PERSON] стипендії за період з вересня 2015 року по червень 2017 року становить 16 500 гривень. Згідно з наказом МОЗ України №1353 від 12 червня 2019 року «Про зміну найменування та затвердження статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (нова редакція)», Державному вищому навчальному закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» змінено найменування на Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України. 01 червня 2022 року та 05 серпня 2022 року позивачем направлялась [PERSON] письмові вимога про виконання зобов`язання за №19/1330 та за №19/1980, якою відповідачку повідомлено про необхідність відшкодувати затрачені Університетом кошти за її навчання у сумі 145\~014 гривень, в строк семи днів з моменту отримання даної вимоги. Вищевказане свідчить про те, що відповідачка відмовився відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання. Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина третя статті 53 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 62 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» (в чинній редакції далі - Закон про вищу освіту 2014 року) особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на призначення стипендій (пункт 11). Частина друга цієї ж статті Закону про вищу освіту 2014 року визначає, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування випускників ВНЗ), підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю. Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком №1. Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ Президента № 77/96) особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування № 367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Суд звертає увагу на те, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У своїй Постанові від 26 січня 2021 року при розгляді справи № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. Покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави. Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції. Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається. Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 01 вересня 2011 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення між сторонами угоди від 01 вересня 2011 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2011 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ). Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц). Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 26 січня 2021 року при розгляді справи № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) прийшла\~до правового висновку про те, що отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).\~Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг. Відтак, [PERSON] , добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2011 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, відповідачкою [PERSON] не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин та пред`явлених позовних вимог. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку має місце умисне порушення з вини відповідачки прав позивача, відтак, позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до [PERSON] про стягнення коштів за навчання підлягає до задоволення. Вказаний висновок суду відповідає, зокрема, і висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23 січня 2018 року в справі № 607/9099/15-ц, яку суд відповідно до ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Крім того, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, сплачений при зверненні до суду із позовом судовий збір в розмірі 2481 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved