Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 13.07.2005 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 09.02.2015 року. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Як зазначає позивач, з 01.09.2020 року син навчається на денному відділенні Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства І-ІІ рівня акредитації, строк закінчення навчання - 30.06.2023 року. Вона працює вчителем і не має достатньо коштів на утримання дитини. Відповідач у вихованні сина участі не бере з моменту розлучення, матеріальної допомоги не надає. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина в розмірі ј частини щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, починаючи з 24.05.2022 року й до закінчення дитиною навчання - до 30.06.2023 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.05.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 19.07.2022 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не надано доказів того, що він має змогу надавати допомогу на утримання сина. Відповідач зазначає, що він тривалий час є безробітним, оскільки є інвалідом війни та має ІІ групу інвалідності, в зв`язку із чим потребує періодичного лікування та спостереження у лікаря. Крім того, позивач не повідомляла про місце навчання сина та взагалі обмежує їх спілкування, не дає йому можливості потрапити до спільної квартири та користуватись нею, не бажає вирішувати питання мирним шляхом, в тому числі і шляхом отримання коштів від здавання ним в оренду своєї частки квартири, що, на його думку, свідчить про те, що відсутня необхідність в отриманні матеріальної допомоги, в тому числі і на утримання сина. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а тому він просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. 25.07.2022 року до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив відповідача. У даній відповіді позивач заперечує проти тверджень відповідача, вважаючи, що він має можливість сплачувати аліменти, оскільки він має стабільне пенсійне забезпечення. Дійти згоди з відповідачем при вирішенні майнових питань неможливо. Також, вона не заперечує проти спілкування батька з сином, проте, через поведінку відповідача син не бажає сам з ним спілкуватись. Позивач стверджує, що в зв`язку з відсутністю прямих доказів неможливості відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини можна дійти висновку про задоволення її вимог. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу в її відсутність. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явився, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, а також наявність відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.07.2005 року, який розірвано 09.02.2015 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім. В судовому засіданні також встановлено, що повнолітній син сторін проживає разом з відповідачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до довідки № 122 від 12.05.2022 року Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства, [PERSON] є студентом 2 курсу денної форми навчання спеціальності «Підприємство, торгівля та біржова діяльність» вказаного ВУЗу, освітньо-кваліфікаційний рівень «Фаховий молодший бакалавр», термін навчання з 01.09.2020 року по 30.06.2023 року. Вказане підтверджується договором про навчання в коледжі № 26/ПТБД/9/ФМБ/П від 01.09.2022 року, відповідно до якого загальна вартість навчання становить 19 900,00 грн. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Указане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 року з аналогічних правовідносин зазначено, що навчання на денній формі позбавляє особу можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги. Як встановлено в судовому засіданні, позивач навчається у ВНЗ на денній формі навчання, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні. Зважуючи доводи сторони позивача та заперечення сторони відповідача, суд наголошує на тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. Такий обов"язок виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Указане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладені у постановах: від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 592/2798/16-ц (провадження № 61-19463св18), від 05 червня 2019 року у справі № 754/866/18 (провадження № 61-7125св18). У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою. Крім того, нормами СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Судом встановлено, і даний факт підтверджено сторонами під час судового розгляду, що син сторін проживає разом з матір`ю, навчається на денній формі навчання та не має особистого доходу, фактично перебуває на її утриманні. Доказів скрутного матеріального становища відповідача, що унеможливлює утримання ним свого повнолітнього сина, який продовжують навчання та потребує матеріальної допомоги, суду не надано. Відтак, наведене свідчить про те, що відповідач має можливість надавати аліменти на утримання позивача на період навчання. При цьому суд відхиляє заперечення відповідача проти позову, оскільки стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів неможливості надання відповідачем матеріальної допомоги своєму сину, що продовжує навчання і потребує в зв`язку із цим матеріальної допомоги. Так, відповідачем до відзиву надано копію посвідчення інваліда ІІ групи ветерана війни - інваліда війни, копію довідки МСЕК про встановлення інвалідності, копію заяви до позивача від 29.06.2022 року. Інших доказів, в тому числі і довідки про розмір пенсії та відсутність інших доходів відповідачем не надано. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем частково доведено її позовні вимоги, в той час як доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які належить стягнути з відповідача, суд враховує його стан здоров`я, відсутність інших утриманців, недоведеність скрутного матеріального становища. Виходячи з цих факторів, суд вважає, що розмір аліментів необхідно визначити в 1/6 частину від доходів відповідача для забезпечення належного матеріального становища сина сторін, який продовжує навчання. Крім того, суд вважає, що такий розмір аліментів не є надмірним фінансовим тягарем для відповідача. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Інші доводи відповідача суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджуються належними доказами по справі і підстав для відмови в позові в повному обсязі не дають. Суд також відхиляє інші доводи сторони позивача при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню. Суд зауважує, що дійсно позивачем надано довідку НТУУ «КПІ ім.І.Сікорського» № 185 від 26.09.2022 року про те, що [PERSON] є студентом І курсу групи ДП-21 Факультет електроніки КПІ ім.І.Сікорського денної форми навчання, навчається за держзамовленням і закінчує університет 30.06.2026 року. [PERSON] є студентом згідно з наказом про зарахування № 2753-с від 05.09.2022 року. В той же час, за вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог позовної заяви та їх обґрунтування, позивач просила задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача аліменти на період навчання сина у Київському фаховому коледжі туризму та готельного господарства до 30.06.2023 року. З заявами про уточнення/збільшення позовних вимог у зв`язку із навчанням дитини у НТУУ КПІ позивач до суду не зверталась. Відтак, позовні вимоги підлягають вирішенню виключно в заявлених межах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішення суду від дня пред`явлення позову. В той же час, право на отримання аліментів відповідно до ст.199 СК України виникає з моменту досягнення дитиною повноліття. З даним позовом позивач звернулась до суду 20.05.2022 року шляхом направлення позову до суду засобами поштового зв`язку. Син сторін досяг повноліття [INFO] . У зв`язку з цим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача, починаючи з 24 травня 2022 року. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, оскільки сторони є звільненими від сплати судового збору, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial