Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та її реєстрацію. Позов вмотивований тим, що 01 серпня 2013 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб у відділ ДРАЦСу реєстраційної служби Хустського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 126. Від даного шлюбу у них народилася одна дитина: син [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони не зійшлися характерами, між ними виникали суперечки та непорозуміння. Відповідач постійно влаштовував їй скандали, принижував її та обговорював. Він мав на стороні іншу жінку, до якої часто їздив, проводив з нею час, а повернувшись додому, влаштовував їй скандали. Їх син ріс у постійних сварках, криках та бійках. Відповідач безпідставно звинувачував її у подружній невірності. Після чергового скандалу вона не витримала та переїхала з дитиною проживати до батьків. Разом вони не проживають. Їх шлюб існує лише формально і його збереження є неможливим. На її думку, відповідач може зашкодити розвитку дитини, оскільки син потребує дорогого лікування, любові і належного догляду чого відповідач один без її участі надати дитини не зможе. В позовній заяві позивачка просить суд шлюб, який укладений з відповідачем, розірвати. Встановити місце проживання малолітнього сина за місцем проживання матері та надати дозвіл на перереєстрацію місця проживання дитини без згоди батька. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що підстави, вказані позивачкою у позові, є неправдивими, принижують його честь та гідність, він категорично їх заперечує, однак зважаючи на відносини, які склалися між ними з позивачкою за останній час та її дії, вважає, що їх шлюб слід розірвати. Щодо визначення місця проживання дитини з позивачкою він заперечує, оскільки вважає такі вимоги необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Позивачка не зазначає, які у неї є підстави та переваги для того, щоб визначити місце проживання їх сина з нею та не надає жодних письмових доказів з приводу цього. Він має такі самі права, як і позивачка щодо визначення місця проживання дитини з ним та вважає, що він може та має бажання забезпечити їх сина всім необхідним для його нормального розвитку та виховання, має можливість забезпечити кращі умови для проживання їх сина та може матеріально утримувати дитину, доглядати її та лікувати. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав, просив суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на поданий відзив, позовну вимогу щодо розірвання шлюбу визнала, але заперечила щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю та вважає, що наявні всі підстави для визначення місця проживання дитини сторін з батьком. Також представник відповідача зазначила, що відповідач заперечує підстави для розірвання шлюбу, на які посилається позивачка. Представник третьої особи: органу опіки та піклування Хустської міської ради в судове засідання подав заяву про розгляд справи в його відсутності, підтримав висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради та просив врахувати викладену у висновку інформацію при вирішення справи. Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року судом витребувано від органу опіки та піклування Хустської міської ради висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з матір`ю або з батьком. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 01 серпня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Хустського районного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 126. (а.с.8) Від даного шлюбу в сторін народилася одна дитина: син [PERSON] , [INFO] . (а.с. 9) Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує формально. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи вищевикладене, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх спільним інтересам та інтересам дитини, суд приходить висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін, то з цього приводу слід зазначити наступне. Як встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] є зареєстрованою та проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 11) Разом з позивачкою [PERSON] за вказаною адресою проживає малолітній син [PERSON] , [INFO] . Дана обставина стверджена Висновком про визначення місця проживання малолітньої дитини від 30.11.2022 року за № 3407/02-12. Матір`ю дитини - позивачкою [PERSON] створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Батько дитини - відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Ним створено задовільні умови для проживання дитини. Крім того [PERSON] під час обстеження умов проживання зазначив, що дитина, проживаючи з ним, буде забезпечена всім необхідним. 24.11.2022 року питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] було винесено на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини. Участь у засіданні комісії батько не приймав, але надав заву про те, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю [PERSON] . З висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] від 30.11.2022 року за № 3407/02-12 слідує, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради, зважаючи на викладені у висновку обставини та враховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 24.11.2022 року № 4 та інтереси самої дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, вирішуючи даний спір, суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, а також позицію відповідача, який не заперечив під час обстеження умов проживання, щоб дитина проживала з матір`ю. Таким чином, суд вважає, що з огляду на вказане, з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами і їх окремого проживання, на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідає інтересам дитини, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги, про визначення місця проживання дитини із позивачкою і таку вимогу слід задовольнити. Одночасно задовольняючи вимогу щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , суд вважає підставним проведення реєстрації малолітньої дитини за місцем реєстрації та проживання матері. Щодо судових витрат, то як слідує з матеріалів справи позивачка сплатила за подання позову до суду 2977,20 гривень судового збору, який відповідно до вимого ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved