Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 червня 2022 року звернувся до суду з заявою про виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту, складеного 11 квітня 2014 року [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого секретарем Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, зареєстрованого в реєстрі за номером 59, мотивуючи це тим, що [INFO] померла дружина позивача [PERSON] , з якою позивач перебував у шлюбі та проживав спільно з 25 січня 1986 року по день смерті. Позивач вказав, що з 1989 року і по день смерті дружини вони разом постійно проживали у м. Нетішині Хмельницької області. [PERSON] зазначив, що після смерті дружини він у встановленому порядку звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та довідався про існування заповіту [PERSON] , за яким все належне померлій майно дружина нібито заповіла [PERSON] , котрий був посвідчений 11 квітня 2014 року за реєстраційним номером 51 секретарем Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Позивач вважає вказаний заповіт нікчемним в силу приписів ч. 1 ст. 1257 ЦК України, оскільки він складений з порушенням вимог щодо його посвідчення. Такими порушеннями [PERSON] визначає те, що заповіт посвідчено секретарем Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, котра не була уповноважена відповідним рішенням на вчинення нотаріальних дій на території сільської ради; мало місце посвідчення заповіту особи, яка не належала до територіальної громади Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Зважаючи на діюче на момент посвідчення заповіту законодавство, позивач робить висновок, що виключно виконавчий комітет сільської ради наділений повноваженнями покладати на посадову особу цього органу місцевого самоврядування обов`язки виконувати функції по вчиненню нотаріальних дій, у тому числі посвідчення заповітів, однак виконавчим комітетом Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області виконання таких функцій ні на кого не покладались. Крім того, [PERSON] вважає, що орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування. Відтак, позивач вважає нікчемним заповіт, складений 11\~квітня 2014\~року \~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] ,\~посвідчений секретарем\~Клубівської сільської\~ради Ізяславського\~району Хмельницької\~області,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~номером 59,\~а належним\~способом захисту\~свого права\~знаходить виключення\~зі Спадкового\~реєстру запис\~про реєстрацію\~вказаного заповіту. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Представник позивача\~адвокат Карун\~В.\~П.у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] , її представниця адвокат Адамчук Л. В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти задоволення заявлених вимог заперечували. Представник Ізяславської міської ради Хмельницької області Ковальська Ю. О. у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з письмовою заявою, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Вислухавши позицію сторін, допитавши свідка, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. 01 червня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Ізяславської міської ради Хмельницької області про виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2022 року відкрите провадження за вказаною заявою, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального провадження. 23вересня\~2022 року ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області закрите підготовче провадження. Правовідносини, які виникають у зв`язку із спадкуванням регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України «Спадкове право», а тому суд приходить до висновку про доцільність застосування у даному випадку норм, які містяться у книзі шостій Цивільного кодексу України. Згідно ст. 1216 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За вимогами ст. 1217 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного Кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 1233 Цивільного Кодексу\~України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~1234 Цивільного Кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч.\~1\~ст.\~1235Цивільного\~Кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За вимогами\~ст.\~1247\~Цивільного Кодексу\~України заповіт\~складається у\~письмовій формі,\~із зазначенням\~місця та\~часу його\~складення.\~Заповіт має\~бути особисто\~підписаний заповідачем. Якщо особа\~не може\~особисто підписати\~заповіт,\~він підписується\~відповідно до\~частини\~четвертої статті\~207\~цього\~Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252\~цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в\~порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1251 Цивільного Кодексу України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 1257 Цивільного Кодексу України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За вимогами ч. 2 ст. 215 Цивільного Кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 219 Цивільного Кодексу України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу\~України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Частиною 1 статті 236 Цивільного Кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 4 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» у редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Статтею 37\~Закону України\~«Про нотаріат»\~у редакції,\~яка діяла\~на час\~посвідчення заповіту, визначені нотаріальні дії, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування. У населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах. Зазначені посадові особи органів місцевого самоврядування не мають права на оформлення документів, призначених для використання за межами державного кордону. Відповідно до п. 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036 у редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Згідно п. 2.12 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036 у редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовою особою органу місцевого самоврядування, реєструються в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування (додаток 15) у порядку, передбаченому статтею 52 Закону України «Про нотаріат» та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованими у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613. Відповідно до\~п.\~4\~Порядку державної\~реєстрації заповітів\~і спадкових\~договорів у\~Спадковому реєстрі,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~11\~травня 2011\~року №\~491\~у редакції,\~яка діяла\~на час\~посвідчення заповіту,\~державній реєстрації\~у Спадковому\~реєстрі підлягають: заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат», а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів. За вимогами\~ч.\~1\~ст.\~11\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» у\~редакції,\~яка діяла\~на час\~посвідчення заповіту, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Пунктом 3 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, визначено, що утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської. Згідно ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать як власні (самоврядні) повноваження, так і делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). [PERSON] померла [INFO] у м. Славута Хмельницької області (актовий запис № 549, складений 26 жовтня 2021 року Ізяславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого додана до матеріалів справи. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 січня 1986 року актовим записом № 8 в Ізяславському райвідділі РАЦС, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, копія якого додана до матеріалів справи. На момент смерті [PERSON] вона та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується наданою суду інформацією виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 28/01-12-2503/2022 від 31 серпня 2022 року та відомостями паспорта громадянина України [PERSON] . Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 98/2022, що підтверджується матеріалами вказаної спадкової справи, копія якої надана суду. У матеріалах\~вказаної спадкової\~справи знаходиться\~заповіт,\~складений [PERSON] \~11\~квітня 2014\~року у\~с.\~Клубівка Ізяславського\~району Хмельницької\~області та\~посвідчений секретарем\~виконкому Клубівської\~сільської ради\~11\~квітня 2014\~року.\~ \~ \~ У Інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 68786960 від 08 квітня 2022 року наявний вищевказаний заповіт, номер у Спадковому реєстрі 56172027, номер в реєстрі нотаріальних дій 51. Представник позивача наполягає, що вказаний заповіт є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто посвідчений посадовою особою секретарем виконкому Клубівської сільської ради не уповноваженою на вчинення таких дій. На підтвердження своїх доводів позивач надав суду відповідь Архівного відділу № 2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області № 06-15/Ц-220/2022 від 26 квітня 2022 року, згідно якої в протоколах засідання виконавчого комітету Клубівської сільської ради с. Клубівка Ізяславського району Хмельницької області за 2010-2014 роки відсутні відомості про призначення посадової особи, відповідальної за вчинення нотаріальних дій. Крім того, суду надана інформація Архівного відділу № 2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області № 06-14/363/2022 від 02 вересня 2022 року, згідно якої в протоколах 1-34 сесій шостого скликання Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за 2010-2014 роки відсутні відомості про покладання на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій. Також суду надана інформація Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області № 2036/03-14 від 26 серпня 2022 року, відповідно до якої згідно справ «Нотаріально-посвідчені заповіти (другі екземпляри)» за 2010-2014 роки нотаріальні дії щодо посвідчення заповітів вчинялися секретарем виконавчого комітету Клубівської сільської ради [PERSON] та сільським головою [PERSON] . Відповідачка [PERSON] вважає, що жодних порушень вимог щодо форми та посвідчення заповіту [PERSON] не було. На підтвердження своїх доводів надала суду копію рішення першої сесії шостого скликання від 26 листопада 2010 року № 4 Клубівської сільської ради про обрання секретаря сільської ради, згідно якого секретарем Клубівської сільської ради обрана [PERSON] . Також відповідачкою [PERSON] суду надана копія посадової інструкції секретаря сільської ради та виконавчого комітету, затверджена розпорядженням сільського голови № 42-РЗ від 30 грудня 2011 року та копію розпорядженням Клубівського сільського голови № 42-РЗ від 30 грудня 2011 року «Про затвердження посадових інструкцій працівників апарату Клубівської сільської ради», серед яких і посадова інструкція секретаря сільської ради та виконавчого комітету. У вказаній посадовій інструкції у розділі 2 «Повноваження та функціональні обов`язки секретаря сільської ради» у пункті 2.10 зазначено «Складає та засвідчує нотаріальні дії». Допитана в ході судового розгляду в якості свідка [PERSON] суду показала, що дійсно була оборана на посаду секретаря сільської ради та виконавчого комітету Клубівської сільської ради, до її посадових обов`язків входило, серед іншого, посвідчення заповітів громадян. Свідок вказала, що фактично нотаріальні дії вчиняла вона та сільський голова. [PERSON] підтвердила, що складала і посвідчувала заповіт [PERSON] , у якому спадкодавець висловила власну волю добровільно і беззаперечно. При цьому свідок не вказала, коли і яким рішенням сільської ради чи виконавчого комітету на неї були покладені обов`язки вчиняти нотаріальні дії, зазначила, що виконувала такі обов`язки на підставі посадової інструкції, затвердженої розпорядженням сільського голови. Разом з тим, виходячи з положень ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, «Повноваження сільського, селищного, міського голови» видає розпорядження у межах своїх повноважень і не уповноважений виносити рішення про покладення делегованих повноважень, зокрема, вчинення нотаріальних дій. Таким чином суд приходить до висновку, що виконавчий комітет Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції по вчиненню нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів. Покладання таких обов`язків на посадову особу органу місцевого самоврядування повинно було фіксуватись у протоколах засідань сесій та виконавчого комітету цієї ради. Оскільки сторонами не було доведено, що станом на 11 квітня 2014 року виконавчим комітетом Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області було прийняте рішення, яке б уповноважувало секретаря виконавчого комітету Клубівської сільської ради Макарчук Ларису Василівну вчиняти нотаріальні дії, зокрема, посвідчувати заповіти, тому [PERSON] не мала права посвідчувати заповіт [PERSON] , у зв`язку з цим заповіт складено з порушенням вимог його посвідчення, а відтак є нікчемним в силу вимог частини першої статті 1257 Цивільного Кодексу України. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 683/3061/18 (провадження № 61-18936св19), від\~09 грудня 2019 року у справі № 683/3061/18 (провадження № 61-18936св19), від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17 (провадження № 61-15028св19), від 28 вересня 2022 року у справі № 147/1062/21 (провадження № 61-6536св22). Згідно з ч. 5 ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 1257 Цивільного Кодексу України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. За змістом статей 15 і 16\~ЦК України кожна\~особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішенні від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), у рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що\~Конвенція\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений\~\~статтею 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18). Оскільки заповіт, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 11 квітня 2014 року секретарем виконкому Клубівської сільської ради Макарчук Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 51, є нікчемним, тому він у силу прямих вимог\~статті 216 ЦК України\~не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, відповідний правочин є нікчемним не за рішенням суду, а відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої\~статті 215 ЦК України\~та частини\~першої\~статті 1257 ЦК України. Позивач як спосіб захисту свого порушеного права обрав виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію вказаного заповіту. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є обґрунтованим. Подібна позиція міститься і у постанові Верховного\~Суду від\~11\~листопада 2020\~року у\~справі №\~756/10183/16-ц\~(провадження\~№ 61-6108св19). Відповідачка [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20, від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц. З приводу зазначених постанов суд зауважує наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12\~жовтня 2021\~року у\~справа №\~233/2021/19(провадження № 14-166цс20) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий,\~який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах.\~Так само\~не завжди\~для встановлення\~подібності правовідносин\~має значення\~й об`єктний\~критерій.\~Подібність спірних\~правовідносин,\~виявлена одночасно\~за трьома\~критеріями,\~означатиме тотожність\~цих відносин\~(однакового\~виду суб`єкти,\~однаковий вид\~об`єкта й\~однакові права\~та обов`язки\~щодо нього).\~Але процесуальний\~закон не\~вимагає встановлювати\~тотожність. Самі по\~собі предмети\~позовів і\~сторони справ\~можуть не\~допомогти встановити\~подібність правовідносин\~ні за\~змістовим,\~ні за\~суб`єктним,\~ні за\~об`єктним критеріями.\~Не завжди\~обраний позивачем\~спосіб захисту\~є належним\~й ефективним.\~Тому формулювання\~предмета позову\~може не\~вказати на\~зміст і\~об`єкт спірних\~правовідносин.\~Крім того,\~сторонами справи\~не завжди\~є сторони\~спору (див.\~постанову Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~14\~листопада 2018\~року у\~справі №\~183/1617/16\~(пункт\~70)).\~Наприклад,\~з неналежним\~відповідачем спору\~немає,\~але стороною\~справи він\~є.\~А позивач\~може помилятися\~з приводу\~участі у\~спірних правовідносинах,\~проте його\~процесуальний статус\~як позивача\~від цього\~не залежить.\~Тому порівняння\~сторін справи\~не обов`язково\~дозволить оцінити\~подібність правовідносин\~за суб`єктами\~спірних правовідносин.\~Отже,\~у кожному\~випадку порівняння\~правовідносин і\~їхнього оцінювання\~на предмет\~подібності слід\~насамперед визначити,\~які правовідносини\~є\~спірними.\~А тоді\~порівнювати права\~й обов`язки\~сторін саме\~цих відносин\~згідно з\~відповідним правовим\~регулюванням (змістовий\~критерій)\~і у\~разі необхідності,\~зумовленої цим\~регулюванням,\~-\~суб`єктний склад\~спірних правовідносин\~(види\~суб`єктів,\~які є\~сторонами спору)\~й об`єкти\~спорів.\~Тому з\~метою застосування\~відповідних приписів\~процесуального закону\~не будь-які\~обставини справ\~є важливими\~для визначення\~подібності правовідносин.\~Велика Палата\~Верховного Суду\~неодноразово зазначала,\~що таку\~подібність суд\~касаційної інстанції\~визначає з\~урахуванням обставин\~кожної конкретної\~справи.\~Це врахування\~слід розуміти\~як оцінку\~подібності насамперед\~змісту спірних\~правовідносин (обставин,\~пов`язаних із\~правами й\~обов`язками сторін\~спору,\~регламентованими нормами\~права чи\~умовами договорів),\~а за\~необхідності,\~зумовленої специфікою\~правового регулювання\~цих відносин,\~-\~також їх\~суб`єктів (видової\~належності сторін\~спору)\~й об`єктів\~(матеріальних\~або нематеріальних\~благ,\~щодо яких\~сторони вступили\~у відповідні\~відносини). Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати. Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо).\~\~Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №\~\~2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо). Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20, від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц не можуть бути застосовані до розглядуваної ситуації. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію нікчемного заповіту являються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved