Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Балтака О.О. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права особистого сервітуту шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення. Мотивуючи тим, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] приватизували квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та є співвласниками такої квартири. У вказаній квартирі з 11.01.2020 та станом на дату звернення до суду [PERSON] зареєстрований та фактично проживає. Крім того, у даній квартирі зареєстровано місце проживання позивачки та спільної з відповідачем доньки [PERSON] . Проте з кінця листопада 2021 року позивачка із донькою вимушені фактично проживати в квартирі її батьків у зв`язку з неможливістю спільного проживання із відповідачем. Раніше відповідач мав зареєстроване місце проживання та фактично проживав у трикімнатній квартирі своєї матері [PERSON] площею більше 50 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Тобто відповідач має житло в якому зможе проживати після виселення його з квартири належної позивачці. Підставою для виникнення у відповідача права проживання у спірній квартирі стало укладення шлюбу з позивачкою та надання позивачкою згоди на користування її квартирою відповідачем як членом сім`ї. Станом на дату подання позову відповідач втратив законні підстави користування спірною квартирою, оскільки між сторонами ще з листопада припинено сімейні відносини та спільне співжиття є неможливим. [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позвної заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу (справа №127/32099/21). Так як загальна площа квартири складає лише 25,1 кв.м, позивачка фізично позбавлена можливості мати ізольоване від відповідача приміщення у її квартирі. Присутність відповідача у квартирі змусила позивачку з донькою жити у її батьків, що фактично є позбавленням її права користування власною нерухомістю. Крім того співжиття позивачки із відповідачем є неможливим з огляду на застосування зі сторони відповідача до позивачки фізичного та психологічного насилля. Відповідач також фактично не допускає позивачку до власного житла у зв`язку з чим позивачка була вимушена звертатись до органів поліції. Відповідач також не виконує своїх обов`язків як користувача квартирою - не сплачує комунальні послуги, не дбає про житло. Так, незважаючи на те, що позивачка з донькою фактично не проживають у спірній квартирі, позивачка продовжує оплачувати комунальні послуги. За таких обставин, позивач просить припинити особистий сервітут [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, та виселити [PERSON] із квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2022 підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Балтак О.О., який діє на підставі ордера на надання правничої правової допомоги серії АВ №1031234 від 16.02.2022, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідача [PERSON] не заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказав, що змінив зареєстроване місце проживання та проживає за адресою: [ADDRESS] . При цьому продовжує зберігати його особисті речі у належній позивачці квартирі та навідується до неї. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/2 частки) та [PERSON] (1/2 частки), що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 29.08.2019 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №186078328 від 24.01.2019 (а.с. 9, 10). [PERSON] є дочкою сторін по справі, про свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 12.10.2016 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 11). 23.02.2022 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/32099/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 25.03.2022 (а.с. 51). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання №11951, №11953 від 16.02.2022 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14, 15). Як слідує із довідки про реєстрацію місця проживання №11954 від 16.02.2022 [PERSON] з 11.01.2020 також був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Водночас згідно відомостей паспорта громадянина України серії [NUMBER] належного [PERSON] останній з 05.07.2022 знятий з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 71 зворот). Як вбачається із повідомлення МКП «УК «Київська» №387 від 26.08.2022 за адресою: [ADDRESS] без реєстрації тимчасово перебуває, зокрема, [PERSON] (а.с. 74). Згідно наданих позивачем квитанцій (а.с. 21-34) остання здійснює оплату за надані комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . Частинами 1, 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даному випадку виник спір між позивачем, як власником квартири, та відповідачем, як користувачем квартири, після припинення шлюбу з її власником. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Досліджуючи питання дотримання балансу між правами учасників справи, які гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема захистом права власності позивача та правом відповідача як колишнього члена сім`ї власника на користування будинком, суд приймає до уваги те, що відповідач фізично здорова особа та має інше місце для проживання. Останнім не надано жодного доказу того, що він здійснював платежі за комунальні послуги або ж оплату інших послуг на утримання квартири. Судом встановлено, що правовою підставою для проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі були шлюбні відносини з позивачем, з припиненням яких припинилася й підстава для проживання відповідача у цій квартирі. Тобто під час перебування відповідача у шлюбі з позивачем, відповідач проживав та користувався квартирою під час дії сервітуту, натомість з моменту розірвання шлюбу припинився сервітут відповідача у виді права користування квартирою. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Водночас захист позивачем свого права власності не тягне за собою порушення права відповідача [PERSON] на житло, оскільки в ході судового розгляду справи було встановлено наявність іншого житла у якому позивач має можливість проживати. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи співмірність та дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача як колишнього члена сім`ї позивача на користування квартирою, суд приходить до висновку, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Суд вважає, що в ході розгляду даної справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про виселення відповідача з вказаної квартири. Суд звертає увагу, що правовою підставою проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі були шлюбні відносини з позивачем, з припиненням яких припинилася підстава для проживання відповідача у квартирі. Шлюбні відносити між сторонами припинено, однак як встановлено судом відповідач продовжує порушувати права позивача як власника нерухомого майна, при цьому має інше місце для проживання, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову в цій частині. Стосовно позовної вимоги про припинення особистого сервітуту [PERSON] визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою, підстави для задоволення позовних вимог у даній частині відсутні, так як вказане право відповідача припинено у зв`язку із розірванням шлюбу між сторонами даної справи. Щодо розподілу судових витрат, то суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Визначаючись з розподілом витрат, суд враховує, що позивач скористалася правовою допомогою адвоката, про що свідчить наступне. Між адвокатом Балтаком О.О. та [PERSON] укладено Договір №01-27/01/22 про правову допомогу від 27.01.2022 (а.с. 35). Сторонами договору погоджено вартість послуг у розмірі 6000,00 грн (п. 5.1). Крім того, на підтвердження оплати надано квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 27.01.2022 про оплату 6000,00 грн на підставі договору про правову допомогу №01-27/01/22 (а.с. 39). Відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (пропорційно задоволеним позовним вимогам) Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 992,40 грн судового збору (пропорційно задоволеним позовним вимогам).

Outcome: partial