Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-11 00:00:00

20.09.2022 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно якої [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що 19.11.2018 року вона придбала квартиру за адресою [ADDRESS] . При оформлені документів для отримання субсидії вона звернулась до ЦНАП Роздільнянської міської ради Одеської області за довідкою щодо зареєстрованих осіб, де отримала довідку, відповідно до якої в її квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , хто є ці люди та яким чином вони зареєстровані в належній позивачу квартирі їй невідомо, так як відповідно до Домової книги для реєстрації громадян від 2005 року реєстрація відповідачів відсутня. Знаходження відповідачів на реєстраційному обліку обмежує право позивачки на розпорядження свої майном. На підставі викладеного, позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинку по [ADDRESS] , належного їй на праві власності. Ухвалою суду від 26.10.2022 року по справі було відкрито провадження в спрощеному порядку та призначено судове засідання з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, згідно якої просила суд справу розглядати за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленням, відзиву на позовну заяву та будь-яких клопотань, заперечень не надавали. Заінтересована особа - Роздільнянська міська рада Одеської області про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надавали суду заяву, в якій просили справу розглядати у відсутність їх представника. Згідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.11.2018 р., [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу. Згідно довідки №269/17-07.2022 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 13.06.2019 року по теперішній час зареєстровані [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , втім, відповідно до копії домової книги для прописки громадян проживаючих в кв. [ADDRESS] відомості про реєстрацію відповідачів за даною адресою відсутні. Згідно акту обстеження умов мешкання від 01.09.2022 року за адресою [ADDRESS] , належної на праві приватної власності [PERSON] , станом на 01.09.2022 року комісією підтверджено факт не проживання [PERSON] та [PERSON] за вищезазначеною адресою. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі відповідно до досліджених матеріалів справи не проживають в квартирі за адресою [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] . На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі повністю сплачено позивачем при зверненні до суду. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття даної особи з реєстрації.

Outcome: approved