Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 28.06.2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить суд: - встановити факт, що вона [PERSON] , є спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер № 5124581700010020535) та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер № 5124581700010020536); - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер № 5124581700010020535) та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер № 5124581700010020536), комплекс будівель та споруд [ADDRESS], - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Свою заяву позивача - [PERSON] , обґрунтовує зокрема тим, що спадкодавець [PERSON] , 27 жовтня 2010 року уклала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, відповідно до якого все майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що її буде належати на день смерті, і на що вона, згідно із законом буде мати право, заповідала відповідачці [PERSON] . Втім, 15 червня 2012 року [PERSON] укладає новий заповіт, посвідчений секретарем Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, відповідно до якого земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер №5124581700010020535) та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер №5124581700010020536) заповідає позивачці - [PERSON] . Право власності на зазначені ділянки підтверджуються відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку. Вказаний заповіт було складено пізніше первісного заповіту та внесено до спадкового реєстру. [INFO] в на території російської федерації померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Окрім вказаних земельних ділянок у власності спадкодавеці перебувало нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Оскільки смерть спадкодавеці відбулась на території РФ, то докази смерті позивачка отримала лише на початку 2021 року. Вона одразу звернулась до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського нотаріального округу Іваницького ОЮ. та отримала відмову, від 21.04.2022 року, згідно якої нотаріус зазначив, про неможливість оформити спадщину в нотаріальному порядку через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Так нотаріусом було рекомендовано [PERSON] , звернутися до суду із позовом про визнання право власності на успадковане майно. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.06.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме для надання належних доказів (посвідчення інваліда) про звільнення від сплати судового збору. 12.07.2022 року від [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання. 31.08.2022 року адвокат Каланжов В.І., який діє в інтересах позивачки [PERSON] , подав до канцелярії суду клопотання про витребування доказів, а саме просить суд витребувати від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Іваницького Олексія Юрійовича (адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Тимирязєва, буд. 34) копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2022 року було витребувано від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Іваницького Олексія Юрійовича (адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Тимирязєва, буд. 34) копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2022 року було закрито підготовче судове засідання, та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання 23.01.2023 року сторони не з`явились. Позивачка подала до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без її участі, вказує що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, шляхом надіслання судових повісток про виклик до суду та оголошення про виклик, яке було розміщено на офіційному веб-порталі Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Таким чином суд здійснив все залежне від нього задля повідомлення відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи встановлені судом. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Судом встановлено, що [INFO] в місті Красноярськ Саратовської області російської федерації померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер № 5124581700010020535) яка за життя належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 248478, та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер № 5124581700010020536) яка за життя належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 248477. Судом встановлено, що [PERSON] , 27 жовтня 2010 року уклала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, відповідно до якого все майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що її буде належати на день смерті, і на що вона, згідно із законом буде мати право, заповідала відповідачці [PERSON] . Судом встановлено, що 15 червня 2012 року [PERSON] укладає новий заповіт, посвідчений секретарем Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, відповідно до якого земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер №5124581700010020535) та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер №5124581700010020536) заповідає позивачці - [PERSON] . Листом приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницького О.Ю., від 21.04.2022 року повідомлено позивачку, що видати Свідоцтво про право на спадщину не можливо в зв`язку з тим, що відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. Таким чином, суд вважає що заповіт, від 15.06.2020 року посвідчений секретарем Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, та зареєстрований в реєстрі за № 638, відповідно до якого [PERSON] , земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер №5124581700010020535) та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,31 гектарів, яка розташована за адресою: Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (кадастровий номер №5124581700010020536) заповідає позивачці - [PERSON] є чинним, та оскільки його було складено спадкодавцем пізніше, то він скасовує попередній заповіт. При цьому суд вважає, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, враховуючи відсутність заперечень та доказів протилежного, суд вважає доведеною ту обставину, що за життя спадкодавцю дійсно належало вказане майно (майнове право) та вважає, що матеріалами справи підтверджується факт того, що позивач прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] у вигляді земельної ділянки, кадастровий номер №5124581700010020535), та земельної ділянки, кадастровий номер №5124581700010020536). Стосовно заявлених вимог позивача стосовно визнання права власності за нею комплексу будівель та споруд [ADDRESS] , - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Разом з тим, суд вважає, що позивачкою не доведено те, що до складу спадкового майна входить комплекс будівель та споруд [ADDRESS] тобто в матеріалах справи відсутні будь які правовстановлюючі документи які б могли підтвердити вказаний факт. Крім того в заповіті [PERSON] від 15.06.2020 року посвідченого секретарем Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, та зареєстрований в реєстрі за № 638, відсутні відомості щодо заповідання спадкодавцем [PERSON] комплексу будівель та споруд [ADDRESS], у зв`язку із чим у задоволенні позову у цій частині вимог слід відмовити. Висновки за результатами розгляду справи. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачкою обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] . підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial