Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-17 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача. 14 січня 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про переведення на них прав та обов`язків покупців за договором купівлі-продажу по 1/3 частини нежитлового приміщення столярного цеху та пилорами, що розташовані по [ADDRESS] , що був укладений 18 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за кожним з них право власності на 1/3 частини вищевказаного нежитлового приміщення, як набутого на правах спільної часткової власності в рівних долях з [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що в листопаді 2015 року [PERSON] передав [PERSON] 10 000 доларів США для співпраці в лісопереробній галузі. Також, в січні 2016 року відповідач [PERSON] відкрив фірму «НК-бізнес», на яку [PERSON] надав йому 300 доларів США. В серпні 2016 року [PERSON] знову передав грошові кошти [PERSON] на підтримку бізнесу в розмірі 10 000 доларів США, а [PERSON] надав йому 3000 євро для покупки транспорту. Зазначають, що між ними та відповідачем [PERSON] була домовленість про необхідність придбати нежитлові приміщення у власність та весною 2017 року останній повідомив, що знайшов таке в с. Красилівка Тисменицького району, і необхідно передати гроші для спільної купівлі. В подальшому 20 березня 2017 року [PERSON] надіслав відповідачу два грошові перекази № 783711 на суму 2 600 доларів США та №783631 на суму 2 600 доларів США, а [PERSON] 07 серпня 2017 року грошові перекази №1290042 в розмірі 7 000 доларів США, 03 жовтня 2017 року №1550898 в сумі 7 000 доларів США та 22 січня 2018 року №2096001 в розмірі 1000 доларів США, для здійснення і оформлення купівлі приміщення. В липні 2017 року за дорученням [PERSON] , [PERSON] передача відповідачу 10000 доларів США. В травні 2018 року позивачі із наданих [PERSON] документів дізнались, що 18 травня 2017 року він уклав договір купівлі-продажу приміщення столярного цеху та пилорами з продавцем [PERSON] і все майно одноосібно оформив на себе, використавши особисті кошти, які йому передавалися. 18 лютого 2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Якубовським О.О. було подано відзив на позов, який обґрунтовував тим, що позивачі не є власниками спірного майна. Вимога щодо переведення на позивачів прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу є безпідставною, так як не підлягає застосуванню у даних відносинах. 18 травня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] приміщення столярного цеху та пилорами. Пунктом 5 вищевказаного договору [PERSON] підтверджено, що він отримав від [PERSON] всю суму за об`єкт в розмірі 48 805 грн. Зазначив, що додані позивачами до матеріалів справи докази: контракт-договір, облікова відомість по витраченим коштам, звітність по загальним витратам, є неналежними і недопустимими, оскільки містять недостовірні відомості, а отже не повинні братися до уваги. Квитанції про міжнародні грошові перекази не підтверджують наведені у позовній заяві посилання позивачів на здійснення цільового фінансування операції з придбання спірного об`єкту. Вказав, що вимогу щодо недійсності договору купівлі-продажу не заявлено. [PERSON] не вчиняв правочинів, за якими б набув цивільно-правових зобов`язань щодо передачі позивачам своїх прав та обов`язків на спірний об`єкт за даним договором. Враховуючи вищенаведене вважає, що у позові слід відмовити, заходи забезпечення позову скасувати, вирішити питання про розподіл понесених [PERSON] судових витрат (а.с. 118-154). 2.Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Струтинського Р.Р. від 16 січня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Струтинського Р.Р. від 16 січня 2019 року у даній справі вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на майно, а саме: нежитлові приміщення столярного цеху та пилорами, що розташовані по [ADDRESS] та зареєстровані на праві власності за [PERSON] за договором купівлі-продажу від 18.05.2017 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області, реєстр нотаріальної дії № 270. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційна скарга [PERSON] була залишена без задоволення, а ухвала Тисменицького районного суду від 16 січня 2019 року - без змін. Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року було задоволено заяву про відвід судді Струтинського Р.Р. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Гриньків Д.В. від 24 листопада 2019 року справа була прийнята до провадження і призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 18 березня 2021 року позов було залишено без розгляду. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 травня 2021 року ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2021 року про залишення позову без розгляду було скасовано. Постановою Верховного суду України від 03 серпня 2022 року змінено постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 травня 2021 року, викладено її мотивувальну частину у редакції вказаної постанови. 18 серпня 2022 року після повторного автоматизованого розподілу справу передано в провадження судді Олійника М.Ю. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Олійника М.Ю. від 22 серпня 2022 року справу прийнято до свого провадження та справу призначено д розгляду. Представник позивачів адвокат Рогів Т.Р. в судове засідання не з`явилася, але надала заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] і його представник Якубовський О.О. в судове засідання не з`явилися, але від представника відповідача надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява, посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В., від 09 січня 2019 року, зареєстрована в реєстрі за №12, в якій він просив справу слухати без його участі, проти задоволення позову не заперечував (т. 1 а.с. 169). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. 3.Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 18 травня 2017 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Магас О.Є. посвідченого договір купівлі-продажу приміщення столярного цеху та пилорами, зареєстрованого в реєстрі №270, відповідно до якого [PERSON] купив в [PERSON] приміщення столярного цеху та пилорами, що знаходиться по [ADDRESS] . Продаж приміщення вчинено за 48 805 грн. Покупець заявив, що кошти на придбання даного приміщення столярного цеху та пилорами є його особистими коштами (т.1 а.с. 131-132). Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 травня 2017 року №87434249 за [PERSON] на підставі вищевказаного договору зареєстровано право власності приміщення столярного цеху та пилорами за адресою [ADDRESS] , форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 (т. 1 а.с. 49-52, 133). На підтвердження своїх позовних вимог про перевід на них прав покупців і визнання права власності на нерухоме майно, позивачі посилались на те, що між ними та відповідачем [PERSON] була домовленість щодо спільного придбання нежитлового приміщення столярного цеху та пилорами. Такі твердження обґрунтовували такими доказами: 1)копіями паспортів громадян Республіки Туреччина [PERSON] , [PERSON] із візами (т. 1, а.с. 12-48); 2)копіями роздруківок міжнародних грошових переказів, зокрема: -№783711 від 20 березня 2017 року, відправник [PERSON] , отримувач [PERSON] , в сумі 2500 USD; -№783631 від 20 березня 2017 року, відправник [PERSON] , отримувач [PERSON] , в сумі 2500 USD; -№ 1290042 від 07 серпня 2017 року, відправник [PERSON] , отримувач [PERSON] , в сумі 7000 USD; -№ 1550898 від 03 жовтня 2017 року, відправник [PERSON] , отримувач [PERSON] , в сумі 7000 USD; -№ 2096001 від 22 січня 2018 року, відправник [PERSON] , отримувач [PERSON] , в сумі 1000 USD (т. 1, а.с. 53-64); 3)контракт договором від 20 травня 2018 року, відповідно до умов якого підприємство деревообробного цеху в селі Кривотули Тисменицького району Івано-Франківської області належить партнерам компанії «НК-Бізнес плюс» [PERSON], [PERSON] , [PERSON] (т. 1, а.с. 65, 68); 4)розрахунком загальних грошових витрат для будівлі у період з червня по вересень 2017 року, згідно з яким було витрачено 88700 євро (т. 1, а.с. 66, 69); 5)свідоцтвом № 01331212 про реєстрацію власника податку на додану вартість ТОВ «Парке Санаї», довідкою з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Парке Санаї, протоколом загальних зборів ТОВ «Парке Санаї», уніфікованими адміністративними документами (т. 1 а.с. 70-78); 6)скріншотами з мобільного телефону [PERSON] (т. 2 а.с. 42-52). 4.Релевантні норми права і висновки суду. 4.1 Щодо частини позовних вимог про переведення на позивачів прав і обов`язків покупця за договором купівлі - продажу, суд звертає увагу на таке: У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даній справі позивачі, прагнучі захистити своє право, звернулися до суду з двома вимогами: про переведення прав та обов`язків покупця та про визнання права власності на майно. Таким позовним вимогами відповідають два різні способи захисту, а саме: зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України) та визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 цього Кодексу). Так, відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Отже, пред`являючи такий позов, позивачі зобов`язані були внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Невиконання позивачем цієї умови є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду № 638/4200/16-ц від 14.11.2019 року та у постанові Верховного Суду № 371/1652/17-ц від 21.09.2020 року. Окрім того, суд звертає увагу позивачів на те, що переведення прав та обов`язків покупця перебачено цивільним законодавством як спосіб захисту порушеного саме переважного права на купівлю. Більше того, у ч. 4 ст. 362 ЦК України йдеться про порушення переважного права саме шляхом продажу частки у спільному майні, а не придбання майна, навіть якщо воно було зареєстровано на третіх осіб. Здійснити переведення прав покупця можливо лише у разі порушення переважного права купівлі у судовому порядку та за наявності таких порушень: 1) продаж без попереднього сповіщення інших власників; 2) укладення угоди до закінчення термінів, визначених законом; 3) продаж за нижчою ціною, ніж пропонувалася іншим власникам; 4) недотримання процедури відмови від пріоритетного права неповнолітнього співвласника; 5) внесення інших змін в умови продажу (створення більш вигідних умов для третьої особи в порівнянні зі співвласниками). Таким чином, звертаючись до суду із позовними вимогами про переведення на них прав і обов`язків покупця, позивачами було неправильно обрано спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, оскільки до спірних правовідносин ст. 364 ЦК України не підлягає застосуванню. Відповідно позовні вимоги про переведення на позивачів прав та обов`язків покупців за договором купівлі - продажу, задоволенню не підлягають. 4.2 Стосовно частини позовних вимог про визнання за позивачами права власності на спірне нежитлове приміщення столярного цеху та пилорами, суд зазначає таке: Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідний правочин щодо купівлі-продажу нерухомого майна був вчинений у письмовій формі, та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено між [PERSON] та [PERSON] 18 травня 2017 року у письмовій формі, договір посвідчений нотаріально та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем [PERSON] на виконання умов спірного договору було передано продавцю грошові кошти у розмірі 48805 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] при укладенні спірного договору купівлі-продажу погодили всі його умови та повністю їх виконали. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Проте суд звертає увагу, що позивачі взагалі не заявляли такої позовної вимоги як визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця і визнання їх покупцями. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі №914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі №904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі №910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19), щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. У позовній заяві позивачі вказують, що нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 18 травня 2017 року було придбане за їх спільні кошти, тобто покупцями мали були вони [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , в рівних долях. Разом з тим, такі твердження позивачів не були ними доведені належними і допустимими доказами в ході розгляду справи, з огляду на нижченаведене. 1)Так, із наданих копій паспортів позивачів вбачається, що [PERSON] і [PERSON] неодноразово перетинали кордон України, проте мети таких поїздок із даних доказів встановити неможливо. 2)Аналізуючи зміст роздруківок міжнародних грошових переказів, суд приходить до висновку, що не може прийняти їх в якості належних доказів на підтвердження передання грошових коштів позивачами відповідачу саме з метою придбання нерухомого майна, оскільки: по-перше, грошовий переказ №783711 від 20 березня 2017 року був здійснений між особами, що не є учасниками даного судового спору; по-друге, грошовий переказ №783631 від 20 березня 2017 року, відправником якого є [PERSON] , а отримувачем [PERSON] в розмірі 2500 USD не містить відомостей про призначення відповідного платежу; по-третє, перекази № 1290042 від 07 серпня 2017 року, № 1550898 від 03 жовтня 2017 року, № 2096001 від 22 січня 2018 року, як і попередні не містять відомостей про призначення платежу та здійснені вже після укладення договору купівлі-продажу від 18 травня 2017 року. 3)Також судом не може бути прийняти в якості належного доказу «контракт договір» від 20 травня 2018 року, відповідно до умов якого підприємство деревообробного цеху в селі Кривотули Тисменицького району Івано-Франківської області належить партнерам компанії «НК-Бізнес плюс» [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , враховуючи те, що він підписаний лише однією стороною [PERSON] та за своїм змістом визначає належність підприємства НК «Бізнес плюс» та обладнання наявного в будівлі (без зазначення адреси) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто не стосується предмету даного спору. Окрім того, складений даний «контракт договір» був вже після укладення договору купівлі-продажу від 18 травня 2017 року. 4)Розрахунок загальних грошових витрат на будівлю, у період з червня по вересень 2017 року, складений [PERSON] , згідно з яким було витрачено 88700 євро, не береться судом до уваги через те, що наявна в ньому інформація не ґрунтується на первинних бухгалтерських документах і вказані витрати були здійснені вже після укладення договору купівлі-продажу 18 травня 2017 року. Окрім того, з даного розрахунку не можливо встановити, що цільовим призначенням наданих позивачами коштів, було саме купівля нежитлового приміщення столярного цеху та пилорами. 5)Надані позивачами реєстраційні документи ТОВ «Парке Санаї» та уніфіковані адміністративні документи є неналежними доказами по справі, оскільки взагалі не містять відомостей щодо предмета даного спору. 6)Аналізуючи надані позивачами скріншоти з мобільного телефону, суд приходить до висновку, що вони не можуть бути визнані належними і допустимими доказами з огляду на таке: по-перше, вони не містять достатніх даних для електронної ідентифікації учасників листування; по-друге, зміст повідомлень не містить відомостей про конкретні домовленості учасників листування та ідентифікаційні ознаки об`єкту нерухомого майна. Крім того, відповідач [PERSON] вказує, що мав власні кошти на придбання нерухомого майна, на підтвердження чого ним були надані довідку про обіги за рахунком у період з 1 березня 2017 року по 3 травня 2017 року та виписку по рахунку за січень - травень 2017 року, з яких вбачається наявність на рахунках [PERSON] коштів, що значно перевищують вартість придбаного ним нерухомого майна (а.с. 142-143). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі не є сторонами договору купівлі-продажу від 18 травня 2017 року, ними не доведено існування домовленості між ними і [PERSON] про спільне придбання нерухомого майна, а також належних доказів передання останньому грошових коштів з відповідною метою, не доведено порушення вимог законодавства з боку відповідача [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно позовні вимоги про визнання за ними права власності на частину спірного нерухомого майна - задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed