Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-23 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради, треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. В своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради на користь позивача [PERSON] відшкодування моральної шкоди 3 651 600 (три мільйони шістсот п`ятдесят одна тисяча шістсот) гривень. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачем недотримано протоколів лікування матері позивача та не забезпечено належного виконання професійних обов`язків третіми особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що внаслідок неякісного надання медичної допомоги призвело до смерті матері позивача, останній завдано сильні душевні страждання, а отже заподіяна значна моральна шкода. З огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов. 11 жовтня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.10.2021 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами загального позовного провадження. 13 січня 2022 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву. В своєму відзиві просять відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки весь обсяг медичної допомоги матері позивача надано у відповідності до вимог законодавства України та у відповідності до затверджених стандартів, у зв`язку з чим вважає твердження позивача щодо неналежного, неякісного та несвоєчасного надання медичної допомоги, а також порушення протоколів працівниками відповідача необґрунтованими та такими, що не відповідають законодавству України. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.08.2022 було задоволено клопотання про витребування доказів. 18 серпня 2022 року до суду, на виконання ухвали суду від 02.08.2022, було подано витребувані документи. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності за наявними доказами. У судовому засіданні представник відповідача та треті особи [PERSON] та [PERSON] вимоги позовної заяви не підтримували та просили суд відмовити у задоволенні заяви. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, заслухавши представника відповідача та третіх осіб, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Згідно з пунктами "а", "д", "ї" частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я. Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин. Відповідно до статті 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я. Методи діагностики та лікування і лікарські засоби, дозволені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, застосовуються лише з діагностичною та лікувальною метою відповідно до характеру психічних розладів і не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Згідно із частиною третьої згаданої статті при наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Судом встановлено, що позивач є донькою [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] страждала на хронічний психічний розлад з 1995 року. Діагноз: F 20.00 Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, виражений апато-дисоціативний дефект. Параноїдний синдром. Захворювання дебютувало маячною симптоматикою, тоді ж вперше лікувалась стаціонарно в ТМО «Психіатрія». В подальшому майже щорічно були загострення параноїчної або галюцинаторно-параноїдної симптоматики, лікувалась стаціонарно в КОПНЛ № 2, КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ». Тобто, вищезазначений діагноз психіатричного розладу матері позивача був встановлений та підтверджений багаторазово при проходженні стаціонарного лікування. При цьому, позивачем не надано жодних медичних документів щодо підтвердження наявності захворювання «бореліоз» та будь-яких обстежень щодо вищезазначеного захворювання матері позивача на догоспітальному етапі. Крім того, як встановлено судом, з метою виявлення можливих додаткових супутніх захворювань [PERSON] відповідачем 26.06.2020 було проведено КТ головного мозку [PERSON] , на якому не було виявлено уражень головного мозку, що спростовує твердження позивача про причину погіршення психічного стану - перенесення в анамнезі захворювання на бореліоз. З огляду на вищезазначене, суд критично ставиться та не приймає доводи позивача про відсутність у матері позивача психіатричного захворювання, та твердження щодо того, що погіршення психічного стану пов`язано з перенесеним її матер`ю захворювання інфекційного характеру «бореліоз». Також, суд критично оцінює та не приймає посилання позивача як підтвердження протиправної поведінки відповідача та третіх осіб на висновок клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої матері позивача медичної допомоги в умовах Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), проведеної Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за дорученням Міністерства охорони здоров`я України, та не приймає зазначений висновок до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про клініко-експертну комісію Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.02.2016 № 69, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.02.2016 за № 286/28416 (далі - Положення) Клініко-експертна комісія Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (далі - КЕК) є консультативно-дорадчим органом, діючим на постійній (без виїзду на місце конкретного випадку) або тимчасовій основі (у разі виїзду на місце конкретного випадку), що утворюється для колегіального розгляду звернень фізичних та юридичних осіб, правоохоронних органів щодо клініко-експертних питань профілактики, діагностики, медичного лікування, реабілітації, оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування за конкретними випадками у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування (далі - ЗОЗ) та фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність у сфері охорони здоров`я у відповідній адміністративно-територіальній одиниці України (далі - ФОП). Пунктом 1 Розділу ІІ Положення основним завданням КЕК є проведення експертної оцінки запитуваної КЕК документації, яка передбачає клініко-експертну оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування шляхом експертизи первинної облікової документації, клінічних питань профілактики, діагностики, лікування та реабілітації, наявності відповідної кваліфікації спеціалістів за напрямом надання медичної допомоги та медичного обслуговування відповідно до вимог клінічних протоколів надання медичної допомоги, нормативно-правових актів у сфері охорони здоров`я. Пунктом 1 розділу ІV Положення визначено, що до складу КЕК входять працівники відповідного органу охорони здоров`я, спеціалісти, які мають відповідну кваліфікацію за спеціальністю, а також можуть входити інші фахівці та представники громадських організацій, асоціацій у сфері охорони здоров`я, представники професійних спілок, їх об`єднань у сфері охорони здоров`я, організацій роботодавців, їх об`єднань у галузі охорони здоров`я (за їх згодою). Як вбачається з матеріалів справи, за результатами клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги [PERSON] в умовах КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» сформовано висновок, зокрема, що «Медична допомога щодо супутньої патології надана з недотриманням протоколів лікування пневмоній, ішемічної хвороби серця, артеріальної гіпертензії, серцево-легеневої реанімації». Натомість, згідно із висновком за результатами Клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги [PERSON] в умовах КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» проведеної Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) серед членів клініко-експертної комісії, які здійснювали розгляд питання якості та обсягів наданої медичної допомоги матері позивача були присутні, зокрема: посадові особи Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ректор та науково-педагогічні працівники кафедр внутрішньої медицини, акушерства і гінекології, травматології та ортопедії та офтальмології Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, науково-педагогічні працівники кафедр стоматології, педіатрії, загальної, дитячої, судової психіатрії, хірургії і проктології, акушерства і гінекології Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л. Шупика, представники профспілкової організації, організації роботодавців та благодійної організації. При цьому, у вищезазначеному висновку відсутня інформація про участь при проведенні вказаної експертної оцінки фахівців, які мають відповідну кваліфікацію за спеціальністю згідно із напрямами медичної допомоги при наданні яких було встановлено невідповідність протоколів лікування, зокрема за спеціальностями «пульмонологія», «кардіологія» та «анестезіологія». Також, у розділі «Опрацьовані матеріали» висновку відсутні відомості щодо опрацювання під час проведення вказаної експертної оцінки протоколів лікування пневмоній, ішемічної хвороби серця, артеріальної гіпертензії, серцево-легеневої реанімації. Так, згідно з інформацією, зазначеною у розділі «Опрацьовані матеріали» висновку, при проведені клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги [PERSON] в умовах КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» опрацьовано: доручення Міністерства охорони здоров`я України (вхідний номер від 09.10.2020 № 061/С-3132/1; лист Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу київської міської ради (Київська міська адміністрація) від 13.10.2020 р. № 061 -061/С-3132/1 -2682/03.03; лист КНП Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» № 061/203/1-01/1823 від 26.10.2020; Акредитаційний сертифікат від 17 червня 2020 року № 00238; наказ Міністерства охорони здоров`я України від 17.08.2020 року № 1879; Локальний протокол медичної допомоги «Шизофренія», Територіальне медичне об`єднання «ПСИХІАТРІЯ», Київ-2017; Статут КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ»; Сертифікати лікарів-спеціалістів, що надавали медичну допомогу [PERSON] - на 11 арк.; Медична карта стаціонарного хворого № 2323 КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ». Висновок не містить відомостей про опрацювання в ході експертної оцінки протоколу надання медичної допомоги при пневмонії, ішемічної хвороби серця, артеріальної гіпертензії серцево-легеневої реанімації. З огляду на зазначене, сформовані за результатами експертної оцінки висновки, щодо недотримання протоколів лікування пневмоній, ішемічної хвороби серця, артеріальної гіпертензії, серцево-легеневої реанімації при наданні медичної допомоги [PERSON] викликають сумніви щодо їх обґрунтованості. Крім того, сформовані висновки є загальними, неконкретизованими, зокрема не містять інформації, щодо того які саме протоколи лікування були порушені працівниками відповідача та в чому саме полягало порушення та не містять відомостей щодо конкретних встановлених умисних дій/бездіяльності працівників відповідача, які б свідчили про протиправність поведінки працівників відповідача, та наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та настанням смерті [PERSON] . З огляду на зазначене, наданий позивачем висновок клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги [PERSON] в умовах КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» не може вважатись належним, достовірним та достатнім доказом протиправності дій відповідача, які призвели до смерті матері позивача, у зв`язку з чим не приймається судом. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, медична допомога [PERSON] щодо супутньої патології надавалась відповідно до затверджених стандартів, зокрема: Лікування супутнього захворювання «Ішемічна хвороба серця» проводилось згідно уніфікованого клінічного протоколу надання первинної, вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги «Стабільна ішемічна хвороба серця», затвердженого наказом МОЗ України від 02.03.2016 № 152 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 23.09.2016 № 994. Так, відповідно до підпункту 1.2. пункту 3.1.3.2.1. вищезазначеного протоколу «Для тривалого контролю симптомів і попередження нападів: 1. Призначити препарати І ряду - бета-адреноблокатори (ББ) або блокатори кальцієвих каналів (БКК), що знижують частоту серцевих скорочень (ЧСС), в адекватних дозах з урахуванням побічної дії та наявних протипоказань (4.1.3.3).» Відповідно до вищезазначеного протоколу, згідно з наявними в матеріалах справи листів призначень за 26.06.2020-05.07.2020 [PERSON] був призначений препарат «Метопролол», що належить до препаратів І ряду Фармакотерапевтичної групи «бета-адреноблокатори». Крім того, відповідно до абзацу шостого пункту 3.1.3.2.2. вищезазначеного протоколу: «Пацієнтам зі стабільною ІХС та ЦД, артеріальною гіпертензією, ХХН, хронічної СН або безсимптомним порушенням функції лівого шлуночка (ЛШ) за відсутності протипоказань призначаються інгібітори ангіотензинперетворюючого ферменту (іАПФ)». Так, згідно з наявними в матеріалах справи листів призначень за 29.06.2020-05.07.2020 [PERSON] був призначений препарат «Еналапріл» що належить до Фармакотерапевтичної групи «Інгібітори ангіотензинперетворюючого ферменту». Для лікування артеріальної гіпертензії відповідачем застосовано «Уніфікований клінічний протокол первинної, екстреної та вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги. Артеріальна гіпертензія.», затвердженого наказом МОЗ України від 24.05.2012 № 384 «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації медичної допомоги при артеріальній гіпертензії». Так, відповідно до пункту 1 розділу 4.2. «Медикаментозні методи лікування» вищезазначеного протоколу: «1. Для лікування АГ використовують антигіпертензивні препарати з доведеною ефективністю щодо зниження ризику розвитку серцево-судинних ускладнень (препарати І ряду: діуретики, іАПФ, АК(БКК), ББ, БРА) як у монотерапії, так і у комбінаціях. При неможливості нормалізації АТ за допомогою комбінації препаратів І ряду додатково призначають препарати ІІ ряду (альфа-адреноблокатори, препарати центральної дії, агоністик імідазолінових рецепторів, блокатори реніну, алкалоїди раувольфії). До досягнення цільового АТ при призначенні антигіпертензивної терапії планові візити пацієнта до лікаря з метою оцінки переносимості, ефективності і безпеки лікування, а також - контролю виконання пацієнтом отриманих рекомендацій проводяться з інтервалом у 2-3 тижні.» Так, згідно з наявними в матеріалах справи листів призначень за 29.06.2020-05.07.2020 [PERSON] був призначений препарат «Еналапріл», що належить до Фармакотерапевтичної групи «Інгібітори ангіотензинперетворюючого ферменту» (іАПФ) (та препарат «Фуросемід», що належить до Фармакотерапевтичної групи «Салуретики, Діуретичні засоби». Лікування пневмонії матері позивача здійснювалось відповідачем відповідно до «Протоколу надання медичної допомоги хворим на не госпітальну та нозокоміальну (госпітальну) пневмонію у дорослих осіб: етіологія, патогенез, класифікація, діагностика, антибактеріальна терапія», затвердженого наказом МОЗ України 19.03.2007 № 128 «Про затвердження клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Пульмонологія» та адаптованої клінічної настанови - уніфікований протокол надання медичної допомоги хворим на негоспітальну пневмонію, надано чинності рішенням Президії Національної академії медичних наук України від 10.11.2016. Так, відповідно до абзацу третього пункту 2.3.«Антибактеріальна терапія НП»: «За неможливості перорального прийому препарату або низького комплайнсу призначають парентеральний цефалоспориновий антибіотик III покоління (краще цефтріаксон внутрішньом`язово, який можна застосувати 1 раз на добу). У хворих II групи відсутність ефекту при лікування препаратами вибору може бути пов`язана з тим, що етіопатогенами НП є атипові збудники. Тому на другому етапі антибіотикотерапії слід добавити макролід до в-лактаму або ж замість такої комбінованої терапії призначити монотерапію фторхінолоном III - IV покоління». «Госпіталізованим у терапевтичне відділення хворим III групи необхідно проводити комбіновану антибіотикотерапію з використанням захищеного амінопеніциліну (амоксицилін / клавуланова кислота, ампіцилін/сульбактам) парентерально, або цефалоспорину II - III покоління (цефуроксиму аксетіл, цефотаксим, цефтріаксон) у поєднані з макролідом.» Так, згідно з наявними в матеріалах справи листів призначень за 26.06.2020-05.07.2020 [PERSON] був призначений препарат «Цефотаксим», що належить до Фармакотерапевтичної групи «Антибіотики групи цефалоспоринів», а також кларітроміцин та азітромакс, що належать до Фармакотерапевтичної групи «Антибіотики-макроліди та азаліди». Заходи серцево-легеневої реанімації проводились згідно клінічного протоколу екстреної медичної допомоги, затвердженого наказом МОЗ України від 05.06.2019 № 1269. Заходи реанімації передбачені розділом ІV. Реанімація. 4.1. зупинка серця (фібриляція шлуночків/шлуночкова тахікардія/ асистолія/ безпульсова електрична активність) передбачають наступні медикаментозні заходи: «11. Введіть епінефрин (0,1 мг/кг, доза для дорослих 1 мг) протягом першого або другого циклу (30:2) натискань на грудну клітку.». Так, згідно з наявними в матеріалах справи листа призначень за 05.07.2020 в ході реанімаційних заходів [PERSON] було введено 0,5 мг адреналіну 0,18 %. Відповідно до інструкції для медичного застосування препарату «Адреналін» (діюча речовина «Епінефрин») 1 мл. розчину містить: епінефрину гідротартрату в перерахуванні на 100% речовину 1,82 мг. Таким чином пацієнтці було введно дозу препарату 0,91 мг. Таким чином, суд вважає, що надання медичної допомоги матері позивача здійснювалось у відповідності до затверджених на протоколів лікування. Твердження позивача про порушення відповідачем вимог законодавства при наданні допомоги [PERSON] не ґрунтуються на належних і допустимих доказах та спростовуються наявними у медичній документації відомостями. Крім того, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача про порушення відповідачем права її матері на безоплатну медичну допомогу. Позивачем не надано належних та допустимих доказів встановлення чи вимагання відповідачем плати за надання медичної допомоги матері позивача. Надана ж позивачем копія квитанції про сплату добровільного внеску у розмірі 1400 грн демонструє реалізацію особою права на добровільну пожертву, яка полягає в безоплатній передачі благодійником коштів, іншого майна, майнових прав у власність бенефіціарів для досягнення певних цілей благодійної діяльності (частина перша статті 6 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації»). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої смертю матері позивача, суд виходить з наступного. Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини. Аналогічний висновок сформовано в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.02.2022 у справі № 161/7881/20 (провадження №61-11435св21). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Разом з тим, в ході судового розгляду не доведено факт смерті матері позивача внаслідок протиправної поведінки працівників відповідача, відсутні неправомірні протиправні дії працівників відповідача, причинний зв`язок між смертю матері позивача та протиправним діями відповідача, а отже підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 вказаної постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.95 р. за N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу і дитині моральних страждань, ступінь вини відповідача, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку, позивачем нормативно не обґрунтовано розмір моральної шкоди, не наведено критеріїв з яких особа виходила, визначаючи саме такий розмір, не надано висновку психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних доказів в підтвердження такої вимоги. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим останні не підлягають задоволенню, оскільки під час судового розгляду справи не підтвердились вчинення протиправної поведінки відповідачем та/або третіми особами, наявність моральної шкоди, спричиненої протиправними чи неправомірними діями, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою та наявність вини відповідача та/або третіх осіб. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed