Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-22 00:00:00

У жовтні 2022 року адвокат Боденко Д.О., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову представник позивача вказав, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис № 22361 від 16.06.2021 року про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 125440 грн.00 коп. Позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса є протиправним, адже нотаріус міг вчиняти такий напис лише за наявності оригіналу кредитного договору, на підставі якого у боржника виникла заборгованість перед кредитором, а також документів, доказів направлення і доказів отримання боржником повідомлення про наявність заборгованості. Також вчиняючи виконавчий напис нотаріус не врахувала та не перевірила факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушила норму закону. За таких обставин, адвокат Боденко Д.О. просить суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. від 16.06.2021 року № 22361 таким, що не підлягає виконанню. Також представником позивачки - адвокатом Боденко Д.О. у строки та порядку, встановлені нормами ЦПК України, подано заяву про розподіл судових витрат. Позовна заява [PERSON] містить попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, про судові витрати заявлено представником позивачки до закінчення судових дебатів. Представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просить вирішити питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Ухвалою судді від 22 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 грудня 2022 року задоволено заяву позивачки [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Боденко Д.О. про забезпечення позову та зупинено стягнення по виконавчому провадженню № 66158357, відкритому на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Боденко Д.О. в судове засідання не прибули. Представник позивачки на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без участі. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, про причини неприбуття суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна в судове засідання не прибула, належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, про причини неприбуття суд не повідомила. Судова повістка повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа Ізяславський районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в судове засідання не прибув. З огляду на неявку учасників у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі на підставі наданих письмових матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом об`єктивно встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» 29.12.2020 року укладено договір № 201229-31765-1. 16 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна вчинила виконавчий напис № 22361 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» 11594 грн. 00 коп. заборгованості, що складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 2000 грн. 00 коп.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 9594 грн. 00 коп. Постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 66158357 від 22.07.2021 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого напису. Також стягнути з боржника виконавчий збір/основну нагороду приватного виконавця у розмірі 1254 грн. 40 коп. Постановою державного виконавця про арешт коштів боржника № 66158357 від 22.07.2021 року накладено арешт на грошові кошти, які містяться на відкритих рахунках. Частиною 1 статті 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. За змістом ст. 87 цього Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному прядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У силу ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно з пп.пп. 3.1, 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у цьому Переліку. Із положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, слідує, що таке стягнення здійснюється за нотаріально посвідченими договорами. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. До цього Переліку постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 (яка набрала чинності 10 грудня 2014 року) були внесені зміни. Зокрема, після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» перелік був доповнений розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Із положень указаного розділу слідує, що до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, віднесені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання такого виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 в частині вказаних змін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису, яка підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. У свою чергу боржник у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року (справа № 645/1979/15-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. У зв`язку з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) про визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 у частині змін до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нотаріус вправі вчинити виконавчий напис про стягнення грошових сум лише за нотаріально посвідченими договорами. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року (справа № 172/1652/18). Зібрані в справі докази вказують на те, що приватний нотаріус Данич О.Ф. вчинила виконавчий напис від 16.06.2021 року № 22361 про стягнення з [PERSON] грошових коштів на підставі кредитного договору № 201229-31765-1. Слід зазначити, що суд позбавлений можливості встановити, чи були надані нотаріусу документи передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, оскільки, відповідачем та приватним нотаріусом така інформація не надавалась. Крім того ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» не надано доказів, що [PERSON] направлялась вимога про виконання умов кредитного договору, у зв`язку з чим останню було позбавлено можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги стягувача або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Нотаріусом, в свою чергу, не було перевірено надіслання такої вимоги і отримання її позивачем, що унеможливило подання останньою нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим порушив норми ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», п.284 Інструкції та п.1 Переліку. Цей договір не був посвідчений нотаріально та не вказує на безспірність заборгованості боржника, внаслідок чого мають місце підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Дослідивши матеріали справи в частині розподілу судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 59 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України\~встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 8 ст.\~141\~ЦПК\~України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з п. 4 ч. 1 ст.\~1 Закону України\~від\~05\~липня\~2012\~року\~№\~5076-VI\~«Про\~адвокатуру\~та\~адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За ч. 2 ст.\~137\~ЦПК\~України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України\~ суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 3 ст.\~141\~ЦПК\~України виділяють критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)). Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20. Згідно Договору про надання правової допомоги, укладеного 18.08.2021 року; детального опису робіт (наданих послуг) від 25.08.2021 року; квитанції про оплату послуг позивач підтверджує витрати на правничу допомогу. Відповідно до п. 1.1 ст. 1 (предмет договору) Договору про надання правової допомоги адвокат приймає доручення клієнта щодо надання правової допомоги з питань захисту прав і представлення інтересів клієнта у цивільній справі щодо визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 22361. Відповідно до п. 3.1 ст. 3 (гонорар і фактичні витрати) Договору про надання правової допомоги за послуги щодо надання правової допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар у розмірі 5000 грн. 00 коп. Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Боденко Д.О. на виконання умов договору про надання правової допомоги № б/н від 18.08.2021 року адвокатом надано такі послуги: -усна консультація 500 грн.; -складання позовної заяви про визнання виконавчого напису № 22361 від 16.06.2021 року таким, що не підлягає виконанню 3000 грн.; -складання клопотання про витребування доказів 750 грн.; -складання заяви про забезпечення позову 750 грн. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з розглядом цієї справи в суді надано копію квитанції про оплату послуг № 129658279 від 06.01.2022 року. Зважаючи на обставини справи, принцип змагальності сторін та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру, ураховуючи складність справи та фінансовий стан її учасників, враховуючи період розгляду справи судом, підготовку та подання за цей період документів, суд вважає, що наявні законні підстави для стягнення судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» в сумі 5000 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved